КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 910/24838/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Сидоренко О.А. - дов. № 01-Д/05 від 12.01.2015р.

від відповідача: Кухар А.В. - дов. № 01-1501 від 15.12.2014р.

від третьої особи: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014р. (повний текст підписано 05.12.2014р.)

у справі № 910/24838/14 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Обласного комунального підприємства «Фармація»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача

Дніпропетровська обласна рада

про стягнення заборгованості

В судовому засіданні 20.05.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014р. Обласне комунальне підприємство «Фармація» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» про стягнення 112 842, 25 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди № 406 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області від 01.07.2013р. та договором № 406-К про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна, прибудинкової території, внутрішньо будинкових мереж, компенсації витрат на опалення, електроенергії та інших від 01.07.2013р., а саме щодо повної та своєчасної сплати орендної плати та відшкодування витрат на утримання нерухомого майна, а тому просив суд стягнути з відповідача 57 423, 53 грн. заборгованості по орендній платі, 49 518, 66 грн. заборгованості по відшкодуванню витрат на утримання майна, нарахованих 2 673, 92 грн. пені на заборгованість по орендній платі, 2 369, 35 грн. пені на заборгованість по витратам на утримання майна, 464, 86 грн. 3% річних на заборгованість по орендній платі та 391, 93 грн. 3% річних на заборгованість по відшкодуванню витрат на утримання майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2014р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпропетровську обласну раду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції від позивача надійшла заява вих. № 04/1752 від 28.11.2014р. про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач зазначав про несплату відповідачем орендної плати та відшкодування витрат на утримання майна за жовтень-листопад 2014р., а тому просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 128 159, 17 грн. та пеню і 3% річних в розмірі 5 900, 06 грн. Подана заява прийнята місцевим господарським судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2014р. (з урахуванням ухвали суду від 14.01.2015р. про виправлення описки) у справі №910/24838/14 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» на користь Обласного комунального підприємства «Фармація» 128 159, 25 грн. основного боргу, 5 900, 06 грн. штрафних санкцій та 2 681, 85 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» передано для розгляду головуючому судді Скрипці І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.02.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції розгляд справи у відповідності до ст. 77 ГПК України відкладався, останній раз на 20.05.2015р.

Склад колегії суддів змінювався, останній раз розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відпустці, було сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А., Самсін Р.І.

Представниками сторін подавались додаткові пояснення по справі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 20.05.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги та доповнення до неї, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким стягнути з відповідача 50 114, 92 грн. основного боргу.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 20.05.2015р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 20.05.2015р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, але рішення підлягає частковому скасуванню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.07.2013р. між Дніпропетровською обласною радою (третя особа, орендодавець за договором), Обласним комунальним підприємством «Фармація» (позивач, балансоутримувач за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» (відповідач, орендар за договором) укладено договір оренди № 406 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області (надалі по тексту - договір № 406), відповідно до п. 1.1. якого з метою ефективного використання комунального майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, далі - об'єкт оренди, площею 298,5 кв.м., яке знаходиться у господарському віданні ОКП «Фармація», для розміщення складу.

Згідно п. 2.1. договору № 406 об'єктом оренди є нерухоме майно (приміщення) загальною площею 298,5 кв. м., розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 171, яке знаходиться у господарському віданні ОКП «Фармація».

Пунктом 3.1. договору № 406 сторони погодили, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує балансоутримувачу орендну плату, розрахунок якої здійснюється згідно з чинним законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього договору (додаток 1), становить 4 750, 00 грн. (без урахування ПДВ, розрахунок за базовий місяць - квітень).

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць з урахуванням індексу інфляції у наступному місяці (п. 3.2. договору № 406).

Згідно п. 3.5. договору № 406 орендна плата сплачується орендарем починаючи з дати підписання акту приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами та балансоутримувачем акту приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві.

Сторони погодили, що орендна плата в повному обсязі (у тому числі ПДВ) перераховується орендарем на поточний рахунок балансоутримувача один раз на місяць не пізніше 01 числа місяця, наступного за розрахунковим (п. 3.7. договору № 406).

Згідно п. 5.2.3. договору № 406 балансоутримувач зобов'язаний щомісячно до 5 числа місяця, наступного за звітним, надавати орендареві рахунок на сплату орендної плати.

Вартість комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг з технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньо будинкових мереж і т. ін. не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем балансоутримувачу окремо, у формі та порядку, погодженому між ними (п. 3.8. договору № 406).

Цей договір № 406, згідно п. 11.1., набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє з 01.07.2013р. до 01.06.2016р.

01.07.2013р. між сторонами договору оренди № 406 від 01.07.2013р. підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення площею 298, 5 кв. м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 171.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що за період з липня 2013р. по листопад 2014р. включно по договору № 406 від 01.07.2013р. відповідачеві нараховано 102 347, 20 грн. орендної плати, останнім сплачено 31 466, 69 грн., а тому заборгованість відповідача перед позивачем по орендній платі становить 70 880, 51 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Апелянт заперечує щодо заборгованості з оплати за оренду та з компенсації витрат балансоутримувача на утримання майна, але визнає загальну суму заборгованості в розмірі 50 114, 92 грн. (при цьому не проводить розмежування між двома договорами).

Матеріалами справи підтверджується нарахування позивачем відповідачеві на виконання умов договору оренди № 406 від 01.07.2013р. за період з липня 2013р. по листопад 2014р. 102 347, 20 грн. орендних платежів.

Відповідачем протягом спірного періоду було проведено оплату орендної плати в розмірі 46 158, 22 грн., що підтверджується належним чином завіреними копіями платіжних доручень, наданими відповідачем до суду апеляційної інстанції.

Позивач не заперечує щодо розміру орендних платежів, що надійшли під час дії спірного договору, але посилається на їх часткове зарахування в рахунок погашення заборгованості по договору оренди № 324 від 14.06.2011р.

Проведені позивачем зарахування не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем по іншим договорам оренди, що діяли до 01.07.2013р. (дата укладення спірного договору).

З огляду на викладене та враховуючи, що у спірний період між сторонами діяв один договір оренди № 406 від 01.07.2013р., колегія суддів вважає, що усі проведені відповідачем оплати у вказаний період на суму 46 158, 22 грн. є спатою орендної плати за договором оренди № 406 від 01.07.2013р.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 Господарського кодексу України унормовано, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як встановлено ч. ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки за період з липня 2013р. по листопад 2014р. відповідач дійсно користувався орендованим приміщенням згідно договору оренди № 406 від 01.07.2013р., що ним не заперечується, згідно акту прийому-передачі приміщення з оренди не повернуто орендодавцеві, згідно п. 3.7. договору № 406 відповідач зобов'язаний перераховувати балансоутримувачу орендну плату один раз на місяць не пізніше 01 числа, наступного за розрахунковим, відповідно до умов спірного договору № 406 від 01.07.2013р. строк виконання відповідачем зобов'язання по сплаті орендної плати на момент звернення позивача з позовом до суду настав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 56 188, 98 грн. заборгованості по орендній платі, відповідно в решті вимог про стягнення заборгованості по орендній платі слід відмовити.

При цьому, ненадання позивачем відповідачеві рахунків на сплату орендної плати, не звільняє відповідача від обов'язку її сплати.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 2 673, 92 грн. пені та 464, 86 грн. 3%, нарахованих на заборгованість по орендній платі, у зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання щодо сплати орендної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8.2. договору № 406 за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь балансоутримувача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування несвоєчасних орендних платежів за кожний день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.7. договору № 406 сторони погодили, що орендна плата в повному обсязі (у тому числі ПДВ) перераховується орендарем на поточний рахунок балансоутримувача один раз на місяць не пізніше 01 числа місяця, наступного за розрахунковим.

При цьому, згідно п. 5.2.3. договору № 406 балансоутримувач зобов'язаний щомісячно до 5 числа місяця, наступного за звітним, надавати орендареві рахунок на сплату орендної плати.

До позовної заяви позивачем було долучено розрахунки пені та 3% річних, нарахованих на заборгованість по орендній платі, які, на думку позивача, підлягають стягненню з відповідача.

Проте, колегія суддів не може прийняти дані розрахунки до уваги, оскільки з умов договору, а саме п. 3.7. та п. 5.2.3., не вбачається за можливе встановити початок прострочення заборгованості, та відповідно періоди нарахування пені та 3% річних та їх розмірів.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні, розмір орендної плати за кожний місяць він вимушений був проводити самостійно у зв'язку з ненаданням позивачем рахунків на оплату.

Враховуючи те, що позивачем (за обставин неправомірного врахування частини проведених оплат в рахунок погашення непідтвердженої заборгованості за інші періоди) не було надано обґрунтування початку прострочення заборгованості, періоди нарахування пені та 3% річних та їх розмірів, колегія суддів позбавлена можливості перевірити надані позивачем розрахунки пені та 3% річних, нарахованих на заборгованість по орендній платі, у зв'язку з чим вимоги про стягнення з відповідача 2 673, 92 грн. пені та 464, 86 грн. 3% річних, нарахованих на заборгованість по орендній платі не підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що на виконання п. 3.8. договору оренди №406 від 01.07.2013р. між Обласним комунальним підприємством «Фармація» (позивач, балансоутримувач за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» (відповідач, користувач за договором) укладено договір № 406-К про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна, прибудинкової території, внутрішнього будинкових мереж, компенсації витрат на опалення, електроенергії та інших від 01.07.2013р. (надалі по тексту - договір № 406-К), відповідно до п. 1.1. якого балансоутримувач Обласне комунальне підприємство «Фармація» забезпечує обслуговування та експлуатацію приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, буд. 171 (надалі - будівля), а також утримання прибудинкової території, внутрішньо будинкових мереж, а користувач бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, та інші витрати, що випливають з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.

Згідно п. 1.2. договору № 406-К інші витрати балансоутримувача, пов'язані з будівлею, в тому числі компенсація плати за земельну ділянку, відшкодовуються користувачем пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі та підлягає коригуванню згідно чинного законодавства.

Пунктом 2.1. договору № 406-К сторони погодили, що витрати балансоутримувача на утримання визначених приміщень, передбачені п. 1.1. та 1.2. цього договору, складають 3 880, 00 грн. (з ПДВ) на місяць.

Оплата за використання приміщення (крім електроенергії) вноситься не пізніше 01 числа місяця, наступного за звітним місяцем, на рахунок балансоутримувача (п. 2.2. договору № 406-К).

Згідно умов договору відповідач зобов'язувався не пізніше 01 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача. При несвоєчасному внесенні плати, сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожний день прострочки (п.п. 3.2.4., 3.2.5 договору № 406-К).

Цей договір № 406-К, згідно п. 6.1., укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 01.07.2013р. по 01.06.2016р. включно, але не менше ніж договір оренди № 406 від 01.07.2013р.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого, відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що за період з липня 2013р. по листопад 2014р. включно по договору № 406-К від 01.07.2013р. відповідачеві нараховано 65 960, 00 грн. відшкодування витрат на утримання майна, останнім сплачено 8 681, 34 грн., а тому заборгованість відповідача перед позивачем з відшкодування витрат на утримання майна становить 57 278, 66 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Матеріалами справи підтверджується нарахування позивачем відповідачеві на виконання умов договору № 406-К від 01.07.2013р. за період з липня 2013р. по листопад 2014р. 65 960, 00 грн. відшкодування витрат на утримання майна.

Відповідачем протягом спірного періоду було проведено сплату відшкодування витрат на утримання майна в розмірі 30 160, 00 грн., що підтверджується належним чином завіреними копіями платіжних доручень, наданими відповідачем до суду апеляційної інстанції.

Позивач не заперечує щодо розміру компенсаційних відшкодувань, що надійшли під час дії спірного договору, але посилається на їх часткове зарахування в рахунок погашення заборгованості по договору № 324-К від 14.06.2011р.

Проведені позивачем зарахування не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності заборгованості відповідача перед позивачем по іншим договором щодо відшкодування витрат, що діяли до 01.07.2013р. (дата укладення спірного договору).

З огляду на викладене та враховуючи, що у спірний період між сторонами діяв один договір відшкодування витрат на утримання майна та інш. № 406-К від 01.07.2013р., колегія суддів вважає, що усі поведені відповідачем оплати у вказаний період на суму 30 160, 00 грн. є відшкодуванням витрат балансоутримувача на утримання майна за договором № 406-К від 01.07.2013р.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки за період з липня 2013р. по листопад 2014р. відповідач користувався орендованим приміщенням згідно договору оренди № 406 від 01.07.2013р., згідно акту прийому-передачі приміщення з оренди не повернуто орендодавцеві, згідно п. п. 2.2., 3.2.4. договору № 406-К відповідач зобов'язаний перераховувати плату (відшкодування) не пізніше 01 числа місяця, наступного за розрахунковим, відповідно до умов спірного договору № 406-К від 01.07.2013р. строк виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо відшкодування витрат настав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 35 800, 00 грн. заборгованості з відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та інш. по договору № 406-К, відповідно в решті вимог по договору № 406-К від 01.07.2013р. слід відмовити.

При цьому, ненадання позивачем відповідачеві рахунків на відшкодування витрат на утримання майна за договором № 406-К, не звільняє відповідача від обов'язку їх оплати.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання щодо відшкодування витрат на утримання майна, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 2 369, 35 грн. пені та 391, 93 грн. 3% річних, нарахованих на заборгованість з відшкодування витрат на утримання майна.

Відповідно до п. 3.2.5. договору № 406-К користувач зобов'язується при несвоєчасному внесенні плати, сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожний день прострочки.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені та 3% річних та періодів їх нарахування, нарахованих на суму заборгованості з відшкодування витрат на утримання нерухомого майна, дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 369, 35 грн. пені та 391, 93 грн. 3% річних є обґрунтованими, доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Доказів протилежного відповідачем не надано.

Решта доводів відповідача щодо іншого розміру заборгованості по договорам № 406 та № 406-К від 01.07.2013р. спростовуються матеріалами справи.

Доводи відповідача щодо скасування рішення суду від 01.12.2014р. у зв'язку з розглядом справи без участі його представника та неможливістю ознайомитись з матеріалами справи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач належним чином був повідомлений про призначення справи до розгляду на 01.12.2014р. (а. с. 4, т. 1), не надав суду відзив на позов з документальними запереченнями та 01.12.2014р. не направив свого представника в судове засідання, будь-яких обґрунтованих клопотань щодо неявки в судове засідання не надав, у зв'язку з чим місцевий господарський суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, не був позбавлений можливості надати суду всі необхідні докази на підтримання своїх заперечень проти позовних вимог, а також користувався наданими йому процесуальними правами, тому посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

За обставин, викладених вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» з підстав, викладених в ній, не підлягає задоволенню, але рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014р. у справі № 910/24838/14 підлягає частковому скасуванню з підстав, викладених вище, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 895, 06 грн. судового збору за подання позовної заяви пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014р. у справі № 910/24838/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014р. у справі № 910/24838/14 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 21, кв. 68; ідентифікаційний код 30550751) на користь Обласного комунального підприємства «Фармація» (49057, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, буд. 171; ідентифікаційний код 01976358) 56 188, 98 грн. заборгованості по орендній платі, 35 800, 00 грн. заборгованості з відшкодування витрат на утримання майна, 2 369, 35 грн. пені та 391, 93 грн. 3% річних, 1 895, 06 грн. судового збору за подання позовної заяви.

3. В решті позову відмовити.»

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

4. Матеріали справи № 910/24838/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Р.І. Самсін