КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа№ 910/19525/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - Слуцька Н.С., від відповідача - Хільчевська Н.О., розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Логістик» на рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014р. по справі № 910/19525/14 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Логістик» до фізичної особи - підприємця Домашевської Олесі Адоніївни про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2014р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Центр Логістик» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014 р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2015р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Логістик» прийнято до провадження.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015р., враховуючи перебування судді Смірнової Л.Г. у відпустці, для розгляду даної справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Чорна Л.В., судді Агрикова О.В., Кропивна Л.В.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2015р., враховуючи вихід судді Смірнової Л.Г. з відпустки, який входить до постійного складу колегії, для розгляду даної справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Чорна Л.В., судді Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015р., враховуючи перебування судді Кропивної Л.В. у відпустці, для розгляду даної справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Чорна Л.В., судді Пашкіна С.А., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Логістик» на рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014р. по справі №910/19525/14 прийнято до провадження у визначеному складі.

25.02.2015р., 25.03.2015р. та 13.05.2015р. у судових засіданнях оголошувалась перерва.

Відповідач заперечує проти апеляційної скарги та просить залишити рішення господарського суду міста Києва у справі №910/19525/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстави викладених у письмовому відзиві.

20.04.2015р. відповідачем надані письмові пояснення.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

10.02.2010р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Центр «Логістик» (позикодавець) та фізичною особою-підприємцем Домашевською Олесею Адоніївною (позичальник) укладено договір № 10/02 про надання поворотної фінансової допомоги, за умовами якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову матеріальну допомогу на зворотній основі (надалі-позика), а позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк (п. 1.1 договору). /а.с. /.

Згідно п. 1.2. договору позичальник за користування позичковими коштами, не сплачує позикодавцю проценти та будь-яку іншу винагороду.

Згідно п. 2.1. договору розмір позики на цим договором становить 150 000,00 грн.

Позикодавець надає позику позичальникові в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника (п. 3.1 договору).

Згідно виписок з банківського рахунку за 10.02.2010р. та за 22.02.2010р. позивач перерахував відповідачу 150 000,00грн. поворотної фінансової допомоги.

Позивач просить суд визнати договір недійсним, оскільки договір підписаний з обох сторін однією особою, що є порушенням ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (п. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Крім того, згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Договір №10/12 про надання поворотної фінансової допомоги від 10.02.2010р. підписано ТОВ «Центр Логістик» в особі директора Домашевської Олесі Адоніївни та ФОП Домашевською Олесею Адоніївною, що є порушенням ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України.

Відповідачем в процесі розгляду справи у суді першої інстанції подано заву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, зокрема, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи те, що спірний договір укладено 10.02.2010р., то строк позовної давності сплинув 10.02.2013р. Позивач звернувся із позовом про визнання договору недійсним 15.09.2014р., тобто з пропуском 3-х річного строку позовної давності.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Обґрунтовуючи позов позивач зазначає, що оскільки 03.02.2010р. відбулась зміна директора, то про укладений договір №10/02 позивач дізнався лише в жовтні 2013р.

Однак з такими доводами суд погодитися не може з огляду на наступне.

19.10.2010р. ТОВ «Центр Логістик», в особі директора Федоренко С.Г., звернувся до ФОП Домашевської Олесі Адоніївни із вимогою про повернення фінансової допомоги та сплати нарахованих відсотків згідно договору позики.

09.12.2010р. ТОВ «Центр Логістик», в особі директор Федоренко С.Г., звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до ФОП Домашевської Олесі Адоніївни про стягнення позики.

Таким чином, вже 19.10.2010р. позивач знав про існування спірного договору, а не у жовтні 2013р., як зазначено у позові.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, у позові слід відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач посилається на переривання позовної давності відповідно до п. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Разом з цим, відповідно до п. 1 ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З огляду на вимоги частини першої статті 265 ЦК України залишення господарським судом позову без розгляду з підстав, зазначених у частині першій статті 81 ГПК, не зупиняє перебігу позовної давності, тобто перебіг позовної давності, що розпочався до подання позову, продовжується в загальному порядку. (п. 4.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Розгляд справи №31/94 закінчився залишенням позову без розгляду, а тому підстав вважати, що позовна давність переривалась, суд не знайшов.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014р. у справі №910/19525/14.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014 р. у справі №910/19525/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/19525/14 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Смірнова