ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"02" червня 2015 р.Справа № 916/1066/15-г
За позовом: малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М"
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1
про стягнення 19 007,84 грн.
Суддя Цісельський О.В.
Представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
Суть спору: позивач, мале приватне підприємство "Фірма "Альфа-М", звернувся до господарського суду Одеської області з позовної заявою в якій просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 10 240,70 грн., де 8 028,41 грн. індекс інфляції, 815,22 грн. 3% річних, 1 397,07 грн. пеня.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.03.2015р. позовну заяву (вх.№1128/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно №916/1066/15-г та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
Письмове клопотання відповідача про продовження строку розгляду справи (вх.№2-2666/15 від 14.05.2015р.) судом задоволено, у зв`яку з чим строк розгляду справи було продовжено до 31.05.2015р.
29.05.2015р. позивач звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог (вх.№2-3049/15), відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на його користь 16 171,51 грн. інфляційних втрат, 872,71 грн. 3% річних, 1 963,62 пені, яка судом прийнята до розгляду.
Представник позивача в судові засідання не з`являвся, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.
Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.
Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, суд встановив:
Рішенням господарського суду Одеської області від 12.08.2009 року по справі № 34/76-09-2320 позов малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" задоволено повністю, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" заборгованість на загальну суму 21 708 (двадцять одна тисяча сімсот вісім) грн.68коп., витрати по сплаті держмита на суму 217 (двісті сімнадцять) грн. 08коп, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ у судах на суму 312 (триста дванадцять) грн. 50 коп.

У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2009р. у справі №34/76-09-2320 та збільшенням періоду прострочки позивач звернувся до суду із позовом про стягнення суми збільшення основного боргу за рахунок індексу інфляції у розмірі 3 840 грн. 30 коп., 3% річних у сумі 1 122 грн. 95 коп., пені у сумі 891 грн. 09 коп., збитків від неодержаного доходу у сумі 1 610 грн. 05 коп.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.12.2012р. по справі №5017/3009/2012 позовну заяву малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" задоволено частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 в ГУ ДКУ у Одеській області, МФО 828011) на користь Малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" (фактична адреса: 04209, м. Київ-209, вул. Героїв Дніпра, буд. 5, кв.45; юридична адреса: 04053, м. Київ 53, вул.. Артема, 59а, кв. 37, , п/р НОМЕР_4 в Головному Управлінні по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк", МФО 322669) інфляційні у сумі 3 838 грн. 70 коп., 3% річних у сумі 1 035 грн. 76 коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 1 050 грн. 95 коп., в решті позову відмовлено.

У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення господарського суду Одеської області від 13.12.2012р. у справі №5017/3009/2012 та збільшенням періоду прострочки позивач звернувся до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, при встановленні фактів наявності порушення зобов`язання, яке тривало на момент звернення позивача до суду із позовом у даній справ, що полягало у непогашенні Військовою частиною НОМЕР_1 основного зобов`язання, судове рішення у справах №34/76-09-2320 та №5017/3009/2012 має преюдиціальне значення.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних, суд зазначає наступне:

Системний аналіз законодавства України свідчить, що обов`язок боржника відшкодувати кредитору причинені інфляцією збитки з нарахуванням процентів річних, випливає з вимог ст.625 Цивільного кодексу України.

Виходячи з положень зазначеної статті наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Таку позицію викладено Верховним судом України у постанові від 04.07.2011р. по справі №13/210/10.

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

У зв`язку з тим, що в країні відбулись інфляційні процеси, то позивач має право на збереження реальної величини грошових коштів, строк оплати яких настав, але не сплачених.

Згідно абз.5, 6 п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Тієї ж позиції дотримується ВСУ у постановах від 04.07.2011р. по справі №13/210/10, від 12.09.2011р. по справі № 6/433-42/183 та ВГСУ у постанові від 16.03.2011р. по справі № 11/109.

Положення статті 625 ЦК України, лист ВСУ №62-97 від 03.04.1997р. „Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права визначають розрахунок індексу інфляції саме від суми основного боргу, а не суми основного боргу з врахуванням індексу інфляції, у зв`язку з чим позивачем зроблено помилку при здійсненні розрахунку індексу інфляції.

З врахуванням наведеного, судом було самостійно розраховано інфляційні збитки позивача наступним чином:

Період заборгованостіСума боргуСукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.04.2012р. 30.04.2015р.11 497,901,7058 110,3919 608,29
Отже загальна сума інфляційних збитків за самостійним розрахунком суду складає 8 110,39 грн., у зв`язку чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума інфляційних збитків в розмірі 8 110,39 грн. В іншій частині заявлених до стягнення інфляційних збитків в розмірі 8 061,12 грн. суд відмовляє.

Оцінюючи вимоги про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати.

Перевіривши розрахунок позивача трьох процентів річних в сумі 872,71 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у зв`язку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Суд встановив, що рішення суду - від 12.08.2009р. у справі №34/74-09-2320 не є договірним зобов`язанням, пеня за неналежне виконання договору №210 від 12.05.2006р. заявлена в межах річного строку, обумовленого п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, вже була стягнута вищевказаним рішенням суду, тому у задоволенні позовної вимоги позивача в даному судовому провадженні про стягнення з відповідача 1 963,62грн. пені за період з 11.03.2014р. по 30.04.2015р. суд відмовляє. До того ж відповідач надав відзив, у якому зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення пені.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право особи дійсно порушене, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.

Слід зазначити, що рішенням господарського суду Одеської області від 13.12.12. у справі №5017/3009/2012 було відмовлено в позові у частині стягнення пені. Рішення не скасовано і набрало законної сили.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М", у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 8 110,39 грн. інфляційних збитків та 872,71 грн. 3% річних. В іншій частині заявлених позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 863,44 грн.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:

1. Позов малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" задовольнити частково.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРЮОФОП НОМЕР_2 ) на користь малого приватного підприємства "Фірма "Альфа-М" (04053, м. Київ, вул. Артема, буд. 59-А, кв. 37, код ЄДРЮОФОП 30726900) 8 110 (вісім тисяч сто десять) грн. 39 коп. інфляційних збитків, 872 (вісімсот сімдесят дві) грн. 71 коп. 3% річних, 863 (вісімсот шістдесят три) грн. 44 коп. витрат на оплату судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.
Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України
Повний текст рішення складено 08 червня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський