ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2015 р.Справа № 922/1435/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків
про стягнення 45 670,22 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_4 (дов. № 166 від 12.02.2015 р.)

відповідача - ОСОБА_1 (дов. №1556 від 14.04.2015 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі - Відповідач) 40057,38 грн. заборгованості, в тому числі: 35 820,00 грн. - основного боргу, 3871,33 грн. - інфляційних витрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на Відповідача.

Від Позивача надійшли додаткові документи, які суд долучає до матеріалів справи. У судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Від Відповідача надішли клопотання про: - призначення почеркознавчої експертизи; - призначення технічної експертизи документів; - витребування документів.

Суд дослідивши матеріали справи та надані Відповідачем клопотання зазначає наступне.

Стосовно клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, суд відмовляє у його задоволенні оскільки Відповідачем поставлено питання про акти передачі обладнання, а спір, який розглядається в даному судовому порядку, з приводу заборгованості за договором найму нежитлового приміщення.

Також суд відмовляє в задоволенні клопотання про призначення технічної експертизи документів та про витребування доказів, оскільки оригінали документів були надані для огляду представником Позивача у судовому засіданні 26 травня 2015 року, й у суду не виникло жодного сумніву на підставні чого потребує роз'яснення питань, які б могли виникнути при вирішенні господарського спору, а отже в даному випадку не потребує спеціальних знань.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, а тому суд вважає можливим розглядати справу за наявними в ній матеріалами, як це передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02 - 5/289 із змінами "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України (надалі - ГПК України), не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши присутніх представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір найма частини нежилого приміщення від 03.01.2012 року, дія якого закінчувалася 31.12.2012 року, яким було також передане обладнання відповідно до акту передачі обладнання. Також до даного договору був складений опис обладнання, яке передається в оренду.

05.01.2013 року до договору найму частини нежилого приміщення була укладена додаткова угода щодо пролонгації дії договору на 2013 рік, а додатковою угодою від 05.01.2013 року договір був пролонгований на 2014 рік. Дія даного договору закінчилася 31.12.2014 року. Таким чином, ФОП ОСОБА_3 частина нежилого приміщення за адресою: м. Харків, вул. Блюхера, 50-А мала бути повернута у належному стані не пізніше 31.12.2014 року, від чого наймит ухилявся.

Наймодавцем у січні 2015 року вже заявлялося заперечення стосовно продовження даного договору, але наймачем всі заперечення були проігноровані та приміщення повернуто не було.

Не отримуючи відповіді стосовно вищевказаного заперечення, позивачем було надіслане повторне заперечення від 19.02.2015 року про неможливість продовження договору найма частини приміщення від 03.01.2012 року і про зобов'язання ФОП ОСОБА_3 повернути орендовану частину приміщення та орендоване обладнання в повному обсязі та в такому ж стані, в якому воно було передане наймиту наймодавцем у найближчий час. Але дане заперечення було також проігнороване ФОП ОСОБА_3

Також, ФОП ОСОБА_3 надсилалися на підписання акти прийому-передачі наданих послуг, які були також проігноровані. 03.03.2015 року позивачем були знову надіслані дані акти, відповіді на які не надходило.

ФОП ОСОБА_3 ухиляється не тільки від підписання актів за останні три місяці користування приміщенням, а й від оплати за користування частиною нежилого приміщення загальною площею 477,6 м2 що підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків станом на 01.01.2015 р. Відповідно до даного акту, відповідач має заборгованість перед позивачем на суму 35 820,00 грн. (тридцять п'ять тисяч вісімсот двадцять гривень 00 копійок).

ФОП ОСОБА_3 разом із частиною нежилого приміщення було передане обладнання згідно із актом передання обладнання відповідно до додатку №1 до договору найму нежилого приміщення та опису обладнання.

При перевірці стану орендованого приміщення позивачем було виявлено, що орендар покинув дане приміщення, частину обладнання та залишив деяке обладнання несправним.

Не повертаючи у встановлений строк заборгованість, ФОП ОСОБА_3 порушує права та законні інтереси ФОП ОСОБА_2, а також порушує норми чинного законодавства України. Оскільки Відповідачем було порушено вимоги договору та додаткових угод, Позивачем було нараховані суми індексу інфляції за місяці заборгованості, а саме: жовтень 2014 року - 102,4%; листопад 2014 року - 101,9%; грудень 2014 року - 103,0%; січень 2015 року - 103,1%; лютий 2015 року - 105,3%; березень 2015 року - 110,8%.

Загальна заборгованість з урахуванням індексу інфляції за жовтень 2014 - березень 2015 року становить З 496,27 + 3 134,49 + 2 853,41 = 9 484,17 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог.

Таким чином, загальна заборгованість ФО-П ОСОБА_3 перед ФО-П ОСОБА_2 становить 45 670,22 грн. (сорок п'ять тисяч шістсот сімдесят гривень двадцять дві копійки), в тому числі 35 820 грн. основного боргу, 9 484,17 грн. інфляційних витрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків виникають з договорів та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649,651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюються або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно із ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд зазначає, що Відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував виконання вимог укладеного договору з погашенням заборгованості, яка утворилась в наслідок не виконання вимог передбачених договором та чинним законодавством.

Зазначена правова позиція суду також знаходить своє підтвердження і в актах вищих судових інстанцій. Зокрема у справі №922/5228/14 розглянутої Вищим господарським судом України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (61044, АДРЕСА_1 ІНН НОМЕР_1)на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ІНН НОМЕР_2)суму у розмірі 45 670,22 грн. (сорок п'ять тисяч шістсот сімдесят гривень двадцять дві копійки), де: 35 820 грн. - основного боргу, 9 484,17 грн. - інфляційних витрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами, а також суму судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.06.2015 р.

Суддя І.П. Жигалкін