РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015Справа №910/8772/15-г

За позовомФізичної особи-підприємця Арзамасцевої Анастасії Вікторівни
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг»
провизнання договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Муравський С.В. - представник за довіреністю б/н від 31.09.2012;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.04.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Арзамасцевої Анастасії Вікторівни з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» про визнання Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 недійсним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що 01.02.2012 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» укладено Договір оренди № У/32/Р, відповідно до умов якого позивач прийняв у тимчасове платне користування нерухоме майно - квартиру, площею 89,8 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Городецького, буд. 10, кв. 10. Відповідно до п. 4.2 вказаного договору, строк оренди встановлений з 01.02.2012 до 31.01.2015. Позивач зауважив, що Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012 за своєю правовою природною є договором суборенди (піднайму), а тому, в силу положень статті 774 Цивільного кодексу України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, як стверджує позивач, Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012 був укладений за відсутності згоди наймодавця. Крім того, відповідно до положень статті 774 Цивільного кодексу України, строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. Втім, позивач зазначає, що строк укладеного між ним та відповідачем договору піднайму перевищує строк договору найму. Таким чином, на думку позивача, Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012 підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2015 порушено провадження у справі № 910/8772/15-г; розгляд справи призначено на 15.05.2015.

13.05.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення у справі, в яких відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012 був укладений за письмової згоди власника об'єкта оренди, а строк договору піднайму не перевищує строку договору найму, з огляду на наявність Додаткових угод № 1 від 28.12.2012, № 2 від 30.12.2013 та № 3 від 30.12.2014 до Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010.

Крім того, відповідач вказав на наявність рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/19190/14, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015, та яким стягнуто з позивача заборгованість за Договором оренди № У/32/Р від 01.02.2012.

У судовому засіданні 15.05.2015 представник відповідача подав додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.05.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 25.05.2015.

У судовому засіданні 25.05.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 25.05.2015 не з'явився, про причини неявки не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 25.05.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.2010 між громадянкою США Ясинською Тетяною (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» (орендар) укладено Договір оренди № В/01/У, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10, та зобов'язався сплачувати орендареві орендну плату.

Відповідно до п. 1.2 Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010, приміщення, що орендується, належить орендодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.09.2001 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А. за реєстровим № 1839, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 10.09.2001 в реєстровій книзі № д163-302 за реєстровим № 32286.

Відповідно до п. 4.1 Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010, приміщення, що орендується, вважається переданим орендареві з дати підписання акта приймання-передачі приміщення, що орендується.

Судом встановлено, що 30.12.2010 за актом приймання-передачі Громадянка США Ясинська Тетяна передала, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» прийняло у тимчасове платне користування нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10.

Відповідно до п. 4.2 Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010, строк оренди встановлений з 30.12.2010 до 31.12.2012.

Строк оренди може бути продовжений лише за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору (п. 4.3 Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010).

Судом встановлено, що Додатковою угодою № 1 від 28.12.2012 сторони домовились продовжити строк дії Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010 до 31.12.2013; Додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 - до 31.12.2014 та Додатковою угодою № 3 від 30.12.2014 - до 30.05.2015.

Відповідно до п. 8.1 Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010, орендар має право, зокрема, здавати приміщення, що орендується, в суборенду за письмовою згодою орендодавця.

Судом встановлено, що листом від 23.01.2012 Громадянка США Ясинська Тетяна дозволила Товариству з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» передати в оренду (суборенду) Фізичній особі-підприємцю Арзамасцевій Анастасії Вікторівни нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10.

01.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Арзамасцевою Анастасією Вікторівною (орендар) укладено Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10, та зобов'язався сплачувати орендареві орендну плату.

Відповідно до п. 1.2 Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012, приміщення, що орендується, належить орендодавцеві на праві користування на підставі Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010.

Відповідно до п. 3.2 Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012, передача приміщення в оренду здійснюється уповноваженими особами сторін за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього Договору.

01.02.2012 за актом приймання-передачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» передало, а Фізична особа-підприємець Арзамасцева Анастасія Вікторівна прийняла у тимчасове платне користування нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10.

Згідно з п. 4.2 Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012, строк оренди встановлений з 01.02.2012 до 31.01.2015.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором суборенди майна.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (частина 3 статті 774 Цивільного кодексу України).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 774 Цивільного кодексу України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Звертаючись із позовом до суду, позивач зауважив, що Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012 за своєю правовою природною є договором суборенди (піднайму), а тому, в силу положень статті 774 Цивільного кодексу України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, як стверджує позивач, Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012 був укладений за відсутності згоди наймодавця.

Однак, такі твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки, як встановлено судом, листом від 23.01.2012 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи) Ясинська Тетяна дозволила Товариству з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» передати в оренду (суборенду) Фізичній особі-підприємцю Арзамасцевій Анастасії Вікторівни нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10.

Таким чином, на підставі вказаного письмового дозволу орендодавця, 01.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Арзамасцевою Анастасією Вікторівною (орендар) укладено Договір оренди № У/32/Р від 01.02.2012, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нерухоме майно, а саме - квартиру, площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 10, кв. 10, та зобов'язався сплачувати орендареві орендну плату.

Крім того, право відповідача на укладення договору суборенди визначено п. 8.1 Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010, відповідно до якого орендар має право, зокрема, здавати приміщення, що орендується, в суборенду за письмовою згодою орендодавця.

При цьому, ані чинним законодавством, ані положеннями Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010 не передбачено обов'язку орендодавця зазначати у письмовому дозволі на укладення договору суборенди строк його укладення.

З огляду на вищевикладене, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо визнання Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 недійсним у зв'язку з відсутністю письмового дозволу орендодавця на його укладення.

Крім того, у позовній заяві позивач зауважив, що відповідно до положень статті 774 Цивільного кодексу України, строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. Втім, станом на дату укладення між позивачем та відповідачем Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 (договір суборенди, строк дії якого до 31.01.2015) строк дії укладеного між відповідачем та Громадянкою США Ясинською Тетяною Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010 (договір оренди) був встановлений до 31.12.2012.

Відповідно до ч. 2 ст. 774 Цивільного кодексу України, строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

Відповідно до п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК України така зміна не допускається).

Суд погоджується з доводами позивача щодо погодження сторонами (позивачем та відповідачем) у Договорі оренди № У/32/Р від 01.02.2012 строку дії договору суборенди, який в моменту укладення даного договору перевищував вказаний у Договорі оренди № В/01/У від 30.12.2010 строк дії відповідного договору оренди, укладеного між позивачем та Ясинською Тетяною.

Однак, з огляду на встановлення судом факту укладення між відповідачем та Ясинською Тетяною додаткових угод до Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010, в яких сторони обумовили продовження строку дії Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010 до 30.05.2015, та недоведення позивачем наявності порушень його прав або законних інтересів, суд вважає, що підстави для визнання Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 недійсним відсутні.

Так, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд зазначає, що статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.12.2013 у справі № 6-94ц13.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Однак, позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем, зокрема не обґрунтовано, яким чином укладення оспорюваного Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 (суборенди) із зазначенням у ньому строку дії більшого, ніж строк дії Договору оренди № В/01/У від 30.12.2010 з урахуванням наявності додаткових угод, якими строк дії договору оренди був продовжений до 30.05.2015, порушує права та законні інтереси позивача.

Суд зазначає, що факт правомірності правочину - Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 був встановлений у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/19190/14 (яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015), яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» до Фізичної особи-підприємця Арзамасцевої Анастасії Вікторівни про стягнення заборгованості за Договором оренди № У/32/Р від 01.02.2012 задоволено повністю; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Арзамасцевої Анастасії Вікторівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдінг» 128936 грн. 14 коп. основного боргу, 6446 грн. 81 коп. штрафу, 6472 грн. 14 коп. пені та 2837 грн. 10 коп. судового збору.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, з урахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що сторони під час реалізації своїх прав та виконання своїх обов'язків зобов'язані дотримуватись вимог добросовісності, справедливості та розумності.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Арзамасцевої Анастасії Вікторівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інвестиційний холдинг» про визнання Договору оренди № У/32/Р від 01.02.2012 недійсним необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 02.06.2015

Суддя І.М. Отрош