ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року Справа № 926/1594/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В. (доповідач)
суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельна фірма "ІНВЕСТ-БУД"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.02.15
у справі№ 926/1594/14 Господарського суду Чернівецької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельна фірма "ІНВЕСТ-БУД"
доЧернівецької міської ради
провизнання недійсним рішення

У судовому засіданні 28.05.15 оголошено перерву до 02.06.15.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: не з'явилися, проте повідомлені належно про час і місце розгляду касаційної скарги;

від відповідача: Юзьків М.І. - за дов. № 01/02-18/603 від 02.06.14.

Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельною фірмою "ІНВЕСТ-БУД" у жовтні 2014 року заявлений позов до Чернівецької міської ради про визнання недійсними пунктів 12, 12.1., 12.2., 12.2.1., 12.2.2., 12.3. та 12.4. рішення Чернівецької міської ради від 27.06.13 № 900 "Про надання юридичним особам та підприємцям земельних ділянок в оренду, визнання такими, що втратили чинність та внесення змін до окремих пунктів рішень міської ради з цих питань". Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на те, що 09.10.03 між ним та відповідачем, на підставі рішення Чернівецької міської ради від 12.09.03 №646-К, укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої в місті Чернівці, проспект Незалежності, вздовж огорожі тролейбусного депо, площею 0,1160 га, з цільовим призначенням - для будівництва торгівельного павільйону з продажу квітів, облаштування парковки автомобілів та ремонту тротуарного покриття із збереженням земельних насаджень. Позивач зазначав, що договір оренди від 09.10.03, укладений строком до 01.06.13, втім 30.04.13, а в подальшому 09.08.13 товариство скерувало на адресу ради повідомлення, в якому висловило намір поновити термін дії договору оренди земельної ділянки, однак 27.06.13 Чернівецька міська рада прийняла рішення №900, яким відмовила у продовженні оренди земельної ділянки через непроведення державної реєстрації договору. Позивач вказував на те, що після закінчення строку дії договору оренди він продовжив користуватись спірною земельною ділянкою та своєчасно сплачує орендні платежі. Окрім цього, позивач зауважував, що договір оренди був зареєстрований в Департаменті містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради. На думку позивача, рішення Чернівецької міської ради від 27.06.13 №900 в оскаржуваній частині, порушує його право на поновлення укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки. При цьому, позивач посилався на приписи статей 16, 18, 33 Закону України "Про оренду землі", статей 27, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.98 № 2073.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 11.12.14, ухваленим суддею Байталюк В.Д., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вмотивовуючи рішення суд першої інстанції виходив з обставин недотримання позивачем встановленого статтею 33 Закону України "Про оренду землі" порядку звернення до Чернівецької міської ради, як орендодавця з письмовим повідомленням про намір скористатись переважним правом на продовження дії договору з обов'язковим направленням відповідного проекту додаткової угоди. З огляду на що, суд дійшов висновку про правомірність прийняття Чернівецькою міською радою оскаржуваного рішення, яким було відмовлено в задоволенні заяви позивача. Судове рішення обґрунтовано приписами статті 792 Цивільного кодексу України, статей 124, 126 Земельного кодексу України, статей 13, 14, 15, 18, 31, 33 Закону України "Про оренду землі".

Львівський апеляційний господарський суду у складі колегії суддів: Кузя В.Л. - головуючого, Галушко Н.А., Орищин Г.В., постановою від 10.02.15, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення. Водночас апеляційний суд встановив факт порушення орендарем обов'язку з державної реєстрації спірного договору оренди земельної ділянки. Суд апеляційної інстанції також установив, що спірний договір не пройшов державної реєстрації в органі виконавчої влади по земельних ресурсах відповідно до порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.98 № 2073. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на поновлення договору оренди земельної ділянки, а відтак і непорушення оспорюваним рішенням ради прав позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельна фірма "ІНВЕСТ-БУД" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на порушення судами приписів статті 764 Цивільного кодексу України та статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки в оскаржуваному рішенні ради наведена підстава заперечення в поновленні договору - закінчення терміну оренди. Разом з цим скаржник, посилаючись на приписи статей 16, 18 Закону України "Про оренду землі" та Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.98 № 2073, вважає хибним висновок апеляційного суду про те, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки не пройшов держаної реєстрації в установленому законом порядку. Скаржник зауважує на тому, що спірний договір був зареєстрований в Департаменті містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради за № 942 від 09.10.03, а відтак не потребує реєстрації в Державному підприємстві "Центр державного земельного кадастру" при Держкомземі України.

Від Чернівецької міської ради отримано відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить постанову у справі залишити без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами норм матеріального і процесуального права. Судами попередніх інстанцій установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Чернівецької міської ради від 28.08.03 № 281 між Чернівецькою міською радою - орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельна фірма "ІНВЕСТ-БУД" - орендарем укладено договір оренди земельної ділянки від 09.10.03, згідно з умовами якого відповідач за актом прийому-передачі ділянки від 09.10.03 надав позивачу в оренду строком до 01.06.13 земельну ділянку, розташовану в місті Чернівці, проспект Незалежності, вздовж огорожі тролейбусного депо, площею 0,1160 га, для будівництва торгівельного павільйону з продажу квітів, облаштування парковки автомобілів та ремонту тротуарного покриття із збереженням зелених насаджень. Пунктом 4.3. договору сторони погодили, що підставою припинення договору є, зокрема, закінчення терміну, на який його укладено. Судами також установлено, що 30.04.13 позивач звернувся до дозвільного офісу Чернівецької міської ради із заявою про поновлення договору оренди земельної ділянки від 09.10.03 № 942. Установлено судами і те, що рішенням Чернівецької міської ради № 900 від 27.06.13 позивачу відмовлено в продовженні терміну оренди земельної ділянки у зв'язку із закінченням терміну оренди; визнано таким, що втратив чинність пункт 22 додатку 4 рішення Чернівецької міської ради від 28.08.03 № 281, на підставі якого укладений договір оренди земельної ділянки через не проведення орендарем державної реєстрації договору. Оспорюваними пунктами 12.2., 12.2.1., 12.2.2., 12.3., 12.4. зазначеного рішення зобов'язано позивача передати цю земельну ділянку Чернівецькій міській раді. Як убачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельною фірмою "ІНВЕСТ-БУД" до Чернівецької міської ради про визнання недійсними пунктів 12, 12.1., 12.2., 12.2.1., 12.2.2., 12.3. та 12.4. рішення Чернівецької міської ради від 27.06.13 № 900 "Про надання юридичним особам та підприємцям земельних ділянок в оренду, визнання такими, що втратили чинність та внесення змін до окремих пунктів рішень міської ради з цих питань". Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема способом такого захисту може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з частиною 1 статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституції. За приписами статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За приписами статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Пунктом 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"унормовано, що спори про поновлення порушених прав юридичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України, за приписами якої захист прав юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір. Згідно зі статтею 202 названого Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами статті 210 цього ж Кодексу правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. За приписами частини частинні 1 статті 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час укладення договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і на підставі статті 18 цього Закону набирає чинності після його державної реєстрації. Приписами статті 125 Земельного кодексу України також унормовано, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Порядок державної реєстрації договорів оренди землі затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.98 № 2073 (яка діяла на момент укладення договору оренди земельної ділянки від 09.10.03). Відповідно до пункту 12 цього Порядку факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи. Печатка та підпис ставляться на всіх примірниках договору оренди (суборенди). Після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка ведеться державним органом земельних ресурсів за формою згідно з додатком (пункт 13 Порядку). Водночас Указом Президента України від 17.02.03 № 134/2003 "Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру" на Державний комітет України по земельних ресурсах покладено обов'язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок. Дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, судом апеляційної інстанцій установлено, що державна реєстрація договору оренди земельної ділянки, підписаного 09.10.03 між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельною фірмою "ІНВЕСТ-БУД" та Чернівецькою міською радою, не проведена. Указаний договір у Державному підприємстві "Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах не зареєстрований. Відтак, установивши факт того, що спірний договір оренди земельної ділянки від 09.10.03 не пройшов державної реєстрації в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.98 № 2073, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність у позивача права на поновлення строку дії цього договору в порядку статті 33 Закону України "Про оренду землі", а отже і непорушення оспорюваним рішенням ради прав позивача. Спірне рішення Чернівецької міської ради прийняте у межах повноважень ради та фіксує обставини, підтверджені матеріалами справи. Виходячи з того, що судами обох інстанцій не установлено обставини, з якими законодавство пов'язує визнання рішень органів місцевого самоврядування недійсними, висновок судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог визнається правомірним. Визначальним у цій справі є і те, що позивач звертався до відповідача з іншим позовом, зокрема про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки, проте постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.02.14 у справі № 926/956/13, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 22.04.14, у позові відмовлено, в тому числі і через встановлення факту нескерування примірника додаткової угоди до договору - Чернівецькій міській раді. За таких установлених судами обставин, доводи, викладені в касаційній скарзі не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки не спростовують установлених апеляційним судом обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Відповідно до частини 2 вказаної статті касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Відтак, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається. Витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.02.15 у справі №926/1594/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельна фірма "ІНВЕСТ-БУД" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець