ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 908/5021/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Шагін О.В. дов. б/н віцд 31.01.2015 року

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКО-ФУД" (вх. №2189 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.15 у справі № 908/5021/14

за позовом ТОВ "ОТП Лізинг", м. Київ

до ТОВ "Міко-Фуд", м. Донецьк

про стягнення заборгованості, розірвання договору та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.02.2015 у справі № 908/5021/14 (суддя Топчій О.А.) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКО-ФУД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" заборгованість за лізинговими платежами у сумі 94305,79 грн., інфляційні втрати у сумі 1068,48 грн.; 3% річних за

прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 657,41 грн. ; пеню у сумі 5210,35 грн. та 12443,21 грн. судового збору. Розірвано договір фінансового лізингу № 1242-FL від 19.11.13р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІКО-ФУД". Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" сідельний тягач МАN ТGS 21.400 4x2 ВLS-WW, рік виробництва 2012, країна-виробник - Німеччина, шасі № WMA06WZZ7DM607758.

Відповідач звернувся до господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2015 у справі № 908/5021/14, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування викладених вимог відповідач посилається на те, що справу було розглянуто судом за відсутності представника відповідача не повідомленого належним чином про час та місце судового засідання. Також, відповідач вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в клопотанні відповідача про продовження розгляду справи, посилаючись на те, що причини його неявки у судове засідання були поважними, а неотримання позовної заяви перешкоджало вирішенню спору. Щодо суті спору, відповідач зазначає про те, що позивачем не було вжито заходів досудового врегулювання спору. Крім того, відповідач посилається на те, що судом не надано належної оцінки істотності порушення договору, що, на думку відповідача, не можуть бути підставою розірвання договору. Відповідач посилається на форс-мажорні обставини щодо місцезнаходження відповідача, та його скрутне становище і, як наслідок, те, що відповідач був позбавлений можливості вести нормальну господарську діяльність, що, на думку відповідача є підставою для звільнення його від відповідальності у відповідності до ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України, а також застосування п. 6 ст. 83 ГПК України.

ТОВ «ОТП Лізинг» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому з наведеними відповідачем доводами не погоджується, вважає їх необґрунтованими. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

05.05.2015 відповідач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив продовжити строк розгляду справи № 908/5021/14 за межі двомісячного строку на п'ятнадцять днів через неможливість забезпечити явку свого уповноваженого представника в призначене судове засідання.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 розгляд справи відкладено на 02.06.2015.

Проте, відповідач знов звернувся з клопотанням про продовження строку розгляду справи за межі двомісячного строку на п'ятнадцять днів, посилаючись на неможливість своєчасного прибуття до суду.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, виходячи з наступного.

Так, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, колегія суддів враховує, що провадження у справі було порушено ухвалою суду 08.04.2015. Отже, відповідач впродовж майже двох місяців мав об'єктивну можливість надати до суду відповідні докази на підтвердження своєї позиції по справі. До того ж, тривалий розгляд справи порушує інтереси позивача, а також принцип розумності тривалості судового провадження.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 02.06.2015 року за відсутності представника відповідача.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши пояснення уповноваженого представника позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 19.11.2013р. між ТОВ "ОТП Лізинг" (лізингодавець) та ТОВ "МІКО-ФУД" (лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу № 1242-FL, відповідно до умов якого лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу зобов'язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (далі предмет лізингу), наведене у специфікації, яка є додатком 1 до договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі з умовами договору.

Згідно з п. 1.2 договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу згідно з графіком сплати лізингових платежів та починається з дати підписання сторонами акту приймання - передачі предмета лізинга за формою, встановленою лізингодавцем.

Пунктами 1.5, 1.6 договору зазначено, що строк (термін), місце передачі та загальна вартість предмета передачі зазначаються в специфікації.

Як вбачається з матеріалів справи, актом приймання - передачі від 09.12.2013р., що є невід'ємною частиною договору, позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу, а саме: сідельний тягач МАN ТGS 21.400 4x2 ВLS-WW, рік виробництва 2012, країна-виробник - Німеччина, шасі № WMA06WZZ7DM607758, загальною вартістю 804832,68 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі відповідно до договору.

Додатковою угодою №1 від 09.12.2013 до договору було змінено додаток 2

до договору та викладено його у новій редакції. Вказаним додатком сторони врегулювали графік сплати лізингових платежів.

Пунктом 6.6 договору передбачено, що кожний черговий лізинговий платіж відповідач зобов'язаний сплачувати не пізніше дати, вказаної в додатку 2.

Відповідно до п. 6.11 договору усі платежі лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати у національній валюті (гривнях) відповідно до Договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця.

Датою оплати вважається дата надходження коштів, перерахованих лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, починаючи з 26.05.2014р. перестав здійснювати лізингові платежі, станом на 21.10.2014 за останнім рахується заборгованість в розмірі 94305,79 грн., на яку позивачем нараховані інфляційні в розмірі 1068,48 грн., 3% річних в сумі 657,41 грн., пеню в сумі 5210,35 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Крім того, у відповідності до п. 7.2, 7.1.1 договору, в зв'язку з тим, що відповідач не сплатив лізингові платежі відповідно до узгодженого графіку та прострочив їх сплату більше 30 календарних днів з дня настання строку платежу згідно з договором, позивачем заявлені вимоги щодо розірвання договору фінансового лізингу №1242-FL від 19.11.2013р. та повернення останньому сідельного тягача МАN ТGS 21.400 4x2 ВLS-WW, рік виробництва 2012, країна-виробник - Німеччина, шасі № WMA06WZZ7DM607758.

За таких обставин, керуючись положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт виконання своїх зобов'язань позивачем за договором передачі предмету лізингу та його отримання відповідачем, останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань щодо повної оплати лізингових платежів відповідно до узгодженого графіку, або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 94305,79 грн., інфляційних в розмірі 1068,48 грн., 3% річних в сумі 657,41 грн., пені в сумі 5210,35 грн.

Також, оскільки судом було встановлено, що відповідач з 26.05.2014р. по 21.10.2014р. не виконує своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу №1242-FL від 19.11.2013р. щодо своєчасної оплати лізингових платежів, тобто прострочення сплати становить більше 30 календарних днів, що є істотним порушенням договору, вимоги позивача щодо розірвання договору та повернення предмету лізингу визнані судом першої інстанції законними, обґрунтованими, документально підтвердженими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Так, між сторонами у справі виникли правовіднисни за договором фінансового лізингу від 19.11.2013 № 1242-FL, які регулюються положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" та відповідними нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт передачі позивачем та отримання відповідачем предмету лізингу - сідельний тягач МАN ТGS 21.400 4x2 ВLS-WW, рік виробництва 2012, країна-виробник - Німеччина, шасі № WMA06WZZ7DM607758, загальною вартістю 804832,68 грн., підтверджується двосторонньо підписаним представниками лізингоодержувача та лізингодавця, скріпленим печатками підприємств актом приймання - передачі від 09.12.2013р.

Додатком 2 до договору фінансового лізингу (враховуючи зміни, внесені додатковою угодою від 09.12.2013р. ) сторони узгодили графік сплати лізингових платежів, відповідно до якого черговий лізинговий платіж повинен відбуватися до 25 числа кожного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 26.05.2014р. по 21.10.2014р. нарахування за лізинговими платежами склали 118311,19 грн.

Проте, починаючи за період з 26.05.2014р. по 21.10.2014р. відповідачем було сплачено лише 48311,20 грн., з яких позивачем, відповідно до п. 6.14 договору, за вказаний період було зараховано 23333,54 грн. Різниця була направлена на погашення простроченої заборгованості та пені, які виникли до 26.05.2014р.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання в частині оплати лізингових платежів не виконав в повному обсязі, відповідно до графіку, в зв'язку з чим у ТОВ "Міко-Фуд" виникла заборгованість перед ТОВ "ОТП Лізинг" по сплаті лізингових платежів за період з 26.05.2014р. по 21.10.2014р. в розмірі 94305,79 грн., яка відповідачем жодним чином не спростована, у тому числі під час апеляційного провадження.

За таких обставин, у позивача є всі правові підстав для стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 94305,79 грн.

Пунктом 9.2.1. договору передбачено, що за порушення обов'язку зі своєчасної сплати лізингових та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ річних, що діяла у період такого порушення зобов'язань лізингоодержувачем за договором, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані лізингоодержувачем лізингодавцю, понад вказану пеню.

Перевіривши правильність нарахування пені, судом з'ясовано, що відповідачем розрахунок зроблений вірно, пеня ґрунтується на умовах договору та нормах чинного законодавства. а тому вимоги щодо стягнення пені в розмірі 5210,35 грн. є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Також, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 657,41 грн. 3 % річних та 1068,48 грн. інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів визнає їх документальну та матеріальну обґрунтованість.

Крім того, позивачем заявлені вимоги щодо розірвання договору фінансового лізингу №1242-FL від 19.11.2013р. та повернення останньому сідельного тягача МАN ТGS 21.400 4x2 ВLS-WW, рік виробництва 2012, країна-виробник - Німеччина, шасі № WMA06WZZ7DM607758.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16 грудня 1997 року № 723/97 (далі - Закон № 723/97) визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця постачальника відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі статтею 11 Закону № 723/97 на лізингоодержувача покладено обов'язок своєчасно сплачувати лізингові платежі.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 16 Закону № 723/97 сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Так, долученими до справи доказами, а саме: розрахунком розміру простроченої заборгованості за період з 25.04.2014р. по 25.07.2014р., довідкою Святошинського відділення АТ "ОТП Банк" за вих. №031/2-2009 від 28.10.2014р., підтверджується факт порушення відповідачем строків сплати лізингових платежів, передбачених умовами договору фінансового лізингу №12-L від 21.08.2010р. та графіком сплати лізингових платежів, як невід'ємного додатку №1 до даного договору.

У відповідності до п.п. 8.2.2. п.8.2. договору несплата лізингових платежів, якщо таке прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, надає право лізингодавцю розірвати договір та вимагати повернення предмета лізингу (п. 8.1. договору).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

З наведених норм вбачається, що договір може бути розірваний двома способами: позасудовим та судовим.

Припинення правовідношення, як один із способів захисту цивільних прав, може бути пов'язаний з необхідністю змінити чи припинити існуюче правовідношення, наприклад, у зв'язку з порушенням його однією зі сторін (ст. ст. 651, 652 ЦК України). Зокрема, ця вимога може міститись у позовній заяві про розірвання договору у зв'язку з невиконанням або неналежним його виконанням іншою стороною.

Матеріали справи свідчать, що позивач скористався наданим йому згідно з умовами договору фінансового лізингу № 12-L від 21.08.2010р. правом на його дострокове розірвання у позасудовому порядку шляхом звернення до ТзОВ "Мрія - Лізинг" з письмовим повідомленням за №2416/08 від 01.08.2014р. про розірвання даного договору з дати надіслання даного повідомлення та вимогою повернути предмет лізингу позивачу протягом 10 робочих днів з дня надіслання повідомлення, надісланою на адресу відповідача, а саме: с. Васильківці, Гусятинський район, Тернопільська область, що підтверджується описом вкладення у цінний лист Ф.107 від 03.08.2014р., повернутою поштовим відділенням 17.09.2014р. відправнику по причині закінчення терміну зберігання. З огляду на зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано визнав, що лізингодавцем дотримано вимоги п. п. 8.4., 9.7. договору, які регулюють порядок надіслання лізингодавцем вимоги про розірвання договору.

Водночас, відмова сторони від договору лізингу, передбачена ст.ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", є правом, а не обов'язком сторони, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку. Наявність зазначеного права та його використання не є перешкодою для звернення сторони до суду з вимогою про розірвання договору в судовому порядку.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що у зв'язку із систематичною несплатою лізингових платежів в розмірі та у спосіб, визначених у договорі фінансового лізингу №12-L від 21.08.2010р., укладеному між ТзОВ "ОТП ЛІЗИНГ" та ТзОВ "Мрія-Лізинг", відповідач істотно порушив умови договору, а тому вимога лізингодавця про його розірвання є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи та підлягає задоволенню. Похідна вимога позивача про витребування у відповідача майна (предмета лізингу) також підлягає задоволенню, виходячи з приписів ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 651, 653 Цивільного кодексу України, якими передбачено право вимагати повернення предмета лізингу в разі невиконання (прострочення виконання) грошових зобов'язань лізингоодержувачем за договором лізингу та його розірвання.

За таких обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТзОВ «ОТП Лізинг» обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на обставини непереборної сили не є в даному випадку підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та не звільняють відповідача від обов'язку сплачувати поточні лізингові платежі за договором відповідно до узгодженого графіку.

Так, згідно п. 10.2. договору передбачено, що сторони зобов'язані письмово, не пізніше 10 (десяти) робочих днів з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

П. 8.14 договору сторони домовились, що необхідним та достатнім доказом надіслання письмового повідомлення сторонами одна одній є повідомлення про відправлення з відміткою сторони якій надсилалось повідомлення про отримання, або відміткою поштової служби про відмову прийняття рекомендованого чи цінного листа або закінчення терміну зберігання. Рекомендовані (цінні) листи надсилаються на адресу, зазначену в цьому договорі, або надану стороною у випадку зміни її місцезнаходження.

Оскільки відповідач не надано до суду належних доказів на підтвердження виконання вищезазначених вимог договору щодо інформування позивача про існування обставин непереборної сили, в зв'язку з чим наведені відповідачем доводи з цього приводу не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Окрім того, існування обставин непереборної сили не звільняє відповідача від виконання своїх зобов'язань щодо сплати всіх платежів, про що зазначено в п.10.3. договору.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, позивачем на підтвердження позовних вимог та обставин надані належні документальні докази, які знаходяться в матеріалах справи, та свідчать в їх сукупності про правомірність позовних вимог, тоді як відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Також, не знайшли свого підтвердження наведені відповідачем доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Так, матеріали справи свідчать про те, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 19.11.2014 було порушено провадження у справі № 908/5021/14 та призначено до розгляду на 09.12.2014.

Зазначена ухвала була надіслана на адресу ТОВ "Міко-Фуд", не прийнята до пересилання УДППЗ "Укрпошта" та повернулась до господарського суду Запорізької області 04.12.2014р. на підставі листа Запорізької дирекції УДППЗ "Укрпошта" від 01.12.2014 №04-19-1676, про що 04.12.2014 було складено акт.

Разом з цим ухвала про порушення провадження у справі від 19.11.2014 була розміщена на сторінці господарського суду Запорізької області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 № 01-06/2052/14.

Згідно п. 6 вказаного листа передбачені умови, за якими учасник судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду, зокрема і за умови розміщення інформації на офіційному сайті в мережі Інтернет.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ухвалою суду від 09.12.2014 клопотання позивача щодо продовження строку розгляду справи було задоволено, строк вирішення спору продовжено на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 27.01.2015.

В зв'язку з неможливістю пересилання поштової кореспонденції до м. Донецьк, ухвала від 09.12.2014, яка направлялася на адресу відповідача не була прийнята до пересилання та повернута до господарського суду Запорізької області 04.12.2014 на підставі листа Запорізької дирекції УДППЗ "Укрпошта" від 01.12.2014 №04-19-1676, про що 11.12.2014 було складено акт.

Вказана ухвала 15.12.2014 була також розміщена на сторінці господарського суду Запорізької області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 № 01-06/2052/14.

Також, матеріали справи свідчать про те, що судом були вжиті належні заходи щодо направлення на адресу ТОВ "Міко-Фуд": 85304, м. Красноармійськ, вул. Соціалістична,5-а, а/с №10 копії позовної заяви та додатки до неї, про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма від 21.01.2015.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що ухвалою суду від 27.01.2015р. клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд справи відкладено на 03.02.2015. дана ухвала була направлена відповідачу на електронну адресу ;, що підтверджується витягом з журналу реєстрації вихідної кореспонденції електронною поштою.

Отже, зважаючи на процесуально встановлений строк розгляду справи в суді, враховуючи вжиття належних заходів щодо повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду справи, беручи до уваги, що строк вирішення спору за клопотанням позивача вже було продовжено на п'ятнадцять днів, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення клопотання відповідача від 02.02.2015р. про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи.

В п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в порядку ст. 75 ГПК України, за наявними в ній матеріалами.

За таких обставин, відповідач ані під час вирішення спору у господарському суді Запорізької області, ані під час розгляду його апеляційної скарги не надав жодного належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності як своїх заперечень проти позову, так і висловлених у своїй апеляційній скарзі тверджень. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами. Його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому, вказані вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.15 у справі № 908/5021/14.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статтею 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКО-ФУД", м. Донецьк залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.15 у справі № 908/5021/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 08 червня 2015 року

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.