ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" травня 2015 р.Справа № 916/1170/15-г

За позовом: Приватного підприємства "Таврія-І";

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Імексбанк";

про стягнення 64 388,92 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Тертицький В.О. - довіреність №б/н від 01.01.2015р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство "Таврія-І" звернулося до господарського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", в якій просить суд стягнути з останнього заборгованість у розмірі 50 633,01 грн., пеню у сумі 5 063,30 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 174,30 грн., 3 % річних у сумі 518,31 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про обслуговування платіжних карток НСМЕП та соціальних карток НСМЕП з додатковим кодом валюти та обліку № 261/1 від 31.03.2008 року в частині своєчасного та повного перерахування грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.03.2015р. було порушено провадження у справі №916/1170/15-г із призначенням її до розгляду в засіданні суду 27.04.2015 року.

У засіданні суду 27.04.2015 року представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав розрахунок пені, інфляційних втрат та 3 % річних, здійснений станом на 26.01.2015 року (а.с.40-42), відповідно до якого розмір пені становить 2 778,37 грн., інфляційні втрати - 3 320,76 грн., 3 % річних - 297,74 грн.

Ухвалою суду від 27.04.2015 року у зв'язку із нез'явленням в судове засідання представника відповідача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також неподанням витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи було відкладено на 25.05.2015 року.

08.05.2015 року до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення проти позову (а.с.49-53), в обґрунтування яких останній, з огляду на введення у ПАТ "Імексбанк" тимчасової адміністрації, вважає, що позивач відповідно до норм діючого законодавства щодо майнового зобов'язання з перерахування грошових коштів є кредитором банку.

Відтак, з урахуванням встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заборони на задоволення вимог кредиторів банку щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно в межах процедури ліквідації, у задоволенні позову просить відмовити.

У судовому засіданні 25.05.2015 року під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судової ухвали про порушення провадження у справі від 26.03.2015 року та ухвали про відкладення розгляду справи від 27.04.2015 року на його юридичну адресу, яка зазначена у спеціальному витязі з ЄДР (а.с.35-36), що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.37,57), у судові засідання не з'являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Відповідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2008 року між Приватним підприємством "Таврія-І" (Торговець) та Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» (Банк) було укладено договір про обслуговування платіжних карток НСМЕП та соціальних карток НСМЕП з додатковим кодом валюти та обліку № 261/1, відповідно до п. 2.1 якого Торговець приймає, як засіб безготівкового платежу картки, емітовані банком, за реалізовані товари (надані послуги), а Банк здійснює розрахункове обслуговування цих операцій відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України, Регламенту роботи платіжної системи НСМЕП, цього договору та одержує від Торговця винагороду (а.с.9-12).

Пунктом 3.1.4 договору встановлено, що Банк зобов'язаний здійснювати на користь Торговця перерахування усіх грошових коштів за операціями з картками, за винятковим винагороди Банку, що становить 1,0 % від суми коштів по операціях з картками, емітованими АКБ «Імексбанк», та за винятком винагороди Банку, що становить 1,4 % від суми коштів за операціями з платіжними картками НСМЕП інших банків, наступного робочого дня з моменту здійснення Торговцем розвантаження терміналу (трансферу).

Відповідно до п. 3.3.4 та п. 3.3.5 договору, Торговець зобов'язаний приймати платежі за допомогою карток при реалізації товарів, як рівнозначний готівці засіб платежу, за цінами не вищими, ніж ціна, встановлена для розрахунків готівкою; проводити трансфер (розвантаження торговельного термінала) не менш ніж один раз на добу, під час якого здійснюється автоматичний прийом стоп-листа, що містить перелік заблокованих та вилучених з обігу карток.

Пунктом 8.1 та 8.3 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дня його підписання сторонами, укладений на 1 рік і діє до закінчення цього терміну. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом місяця, договір вважається продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Згідно до ст. 193 ГК України, яка цілком кореспондується із ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 02.10.2014 року по 21.11.2014 року в торговій мережі позивача були здійснені розрахунки за товар картками, вказаними в договорі, на загальну суму 87 378,99 грн., що підтверджується звітами терміналів встановлених відповідно до договору (а.с.13-21).

Враховуючи комісію банку відповідно до договору, позивач за вищевказаний період повинен був отримати 86 172,58 грн.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями позивача, що у відповідача згідно договору виникли зобов'язання щодо проплати вищевказаних грошових коштів.

При цьому, як слідує з матеріалів справи, позивач отримав від відповідача грошові кошти лише у сумі 35 539,57 грн., що підтверджується реєстром документів по рахунку (а.с.22-24), в результаті чого у останнього виникла заборгованість за договором у розмірі 50 633,01 грн.

Враховуючи, що наявність заборгованості у сумі 50 633,01 грн. підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростована, суд доходить висновку щодо правомірності вимог Приватного підприємства "Таврія-І" в цій частині.

При цьому, оскільки, відповідачем було допущено порушення виконання зобов'язання, то його наслідком, безумовно, згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України, є настання правових наслідків, встановлених договором або законом.

У відповідності до ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Можливість нарахування пені передбачена також нормами укладеного між сторонами договору, зокрема, п. 5.3, згідно якого, у разі затримки з вини Банку перерахування коштів більше ніж на два банківських дня для зарахування неповної суми відповідно до умов, передбачених цим договором, Банк сплачує Торговцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від затриманої суми платежу за кожний день прострочення, але не більше ніж 10 % від затриманої суми.

Яке вбачається з матеріалів справи, позивач, скориставшись своїм правом, наданим чинним законодавством та умовами договору, нарахував відповідачу пеню у розмірі 5 063,30 грн.

Враховуючи, що вищевказане зобов'язання є грошовим, позивачем у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України на суму боргу було також нараховано інфляційні втрати у розмірі 8 174,30грн. та 3 % річних у сумі 518,31 грн.

Як слідує з наявного в матеріалах справи розрахунку (а.с.25-28), сума пені, інфляційних втрат та 3 % річних, у розмірах, що заявлені до стягнення, були розраховані позивачем станом на день подання позову до суду.

Разом з тим, позивачем на вимогу суду було надано новий розрахунок, здійснений станом на 26.01.2015 року, відповідно до якого розмір пені становить 2 778,37 грн., розмір 3 % - 297,74 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 320,76 грн. без уточнення позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, суд вважає вірним розрахунок пені, інфляційних втрат та 3 % річних, здійснений саме станом на 26.01.2015 року.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення вказаних сум на підставі судового рішення, суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як вбачається з відомостей, які є загальнодоступними та містяться на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015 року №50 Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 січня 2015 року №16 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 27 січня 2015 року по 26 квітня 2015 року включно, а також призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ „ІМЕКСБАНК".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №84 від 23 квітня 2015р. строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ІМЕКСБАНК" було продовжено до 26 травня 2015р. включно.

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Визначення поняття "кредитор банку" містять приписи Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до статті 2 Закону, кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Таким чином, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором за майновою вимогою, а банк, відповідно, виступає боржником.

При цьому, суд зазначає, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (пункт 1 частини 6 вказаної статті)

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Таке ж визначення міститься у пункті 2.1 статті 2 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку".

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що на Приватне підприємство "Таврія-І" розповсюджується обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак вимоги щодо стягнення з останнього боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат не можуть бути задоволені за рахунок відповідача, в силу вказаних обмежень з огляду на введення у ПАТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим у заявленому позові слід відмовити.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Таврія-І", судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 02 червня 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська