КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа№ 910/20293/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Зубець Л.П.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від прокуратури: Пантюхов О.В. - посвідчення № 032435 від 11.03.2015;

від позивача 1: Рожко І.О. - довіреність № 18/04-3805 від 18.09.2014;

від позивача 2: Хмелюк А.П. - довіреність № 1450/9 від 07.04.2015;

від відповідача: Сиза Н.Л. - довіреність б/н від 12.01.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія ЕРА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015

у справі № 910/20293/14 (головуючий суддя - Ярмак О.М., судді - Підченко Ю.О., Пасько М.В.)

за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі: 1) Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; 2) Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія ЕРА"

про стягнення 8 502 446,56 грн.,

У судовому засіданні 04.06.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі: позивача 1 - Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та позивача 2 - Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія ЕРА" (далі - відповідач) про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20.01.20,31 грн., з яких: 7 966 564,04 грн. основного боргу за березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень, листопад, грудень 2014 р., 1094154,82 грн. пені, 135195,66 грн. 3% річних, 1160775,79 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказував на неналежне виконання договірних зобов'язань відповідачем в частині своєчасного здійснення розрахунків за належним чином надані послуги позивачем 2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 належним позивачем 1 у справі визначено Адміністрацію Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; позов задоволено частково. Стягнуто на користь позивача 2 з відповідача 7 966 564,04 грн. - основного боргу, 884 115,47 грн. - пені, 135 195,66 грн. - 3% річних, 1 160 775,79 грн. - інфляційних втрат; стягнуто в доход Державного бюджету України 73 080,00 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "Телерадіокомпанія ЕРА" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив той факт, що обсяг, ціна та якість наданих позивачем 2 послуг жодним чином не підтверджено належними доказами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 16.04.2015.

У судових засіданнях неодноразово оголошувалися перерви, зокрема, на 21.05.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відрядженні, змінено склад судової колегії: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Сулім В.В., Зубець Л.П., яка ухвалою від 21.05.2015 прийняла апеляційну скаргу до провадження та відклала розгляд справи на 04.06.2015.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.06.2015 підтримав ранішезаявлене клопотання про призначення у справі судової експертизи, в якому просив призначити комплексу телекомунікаційну та економічну експертизи з переліком визначених питань (які неодноразово уточнювалися стороною). Крім того, сторона не визначила, яким саме експертам слід доручити проведення експертного дослідження в сфері телекомунікацій.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно п.п. 3, 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

До того ж, в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункт 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі „Смірнова проти України").

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не було доведено необхідності призначення судової експертизи, оскільки питання, що були запропоновані стороною для вирішення під час проведення експертного дослідження, не потребують спеціальних знань та більшість з них не відноситься до предмета доведення у даному спорі, а покликане лише на затягування розгляду справи. При цьому в матеріалах справи наявні підписані з боку позивача 2 та відповідача акти виконаних робіт за договором, якими підтверджується приймання робіт апелянтом (без заперечень) за ціною та обсягом, наданими позивачем 2.

З огляду на наведене, враховуючи обґрунтовані заперечення проти призначення судової експертизи з боку інших учасників апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання апелянта про призначення комплексної телекомунікаційної та економічної експертизи у даній справі.

Представники позивачів та прокуратури у судовому засіданні 04.06.2015 заперечували проти доводів апеляційної скарги. Зазначили, що вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, на підставі ст. 101 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 411 від 03.09.2014 "Про затвердження Положення про Адміністрацію Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України", саме Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах організації спеціального зв'язку, захисту інформації, телекомунікацій і користування радіочастотним ресурсом України. Відтак, прокурор правомірно визначив вказану особу позивачем 1 у даній справі.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.12.2013р. між Концерном радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (виконавцем за договором), та ТОВ "Телерадіокомпанія "ЕРА" (замовником за договором) був укладений договір № 4-460 (далі - договір), предметом якого є надання позивачем 2 телекомунікаційних послуг у відповідності до ліцензій позивача 2 на технічне обслуговування і експлуатацію мереж ефірного телемовлення та надання в користування каналів електрозв'язку.

Відповідно до п. 2.4. договору відповідач зобов'язався своєчасно здійснювати розрахунки за надані телекомунікаційні послуги за рахунками, виставленими позивачем 2.

Згідно з п. 3.1. договору його ціна на 2014 рік визначається додатком №1 до даного договору та складається з: ціни на телекомунікаційні послуги з використанням технічних засобів позивача 2 за "тарифами на телекомунікаційні послуги концерну РРТ", що оприлюднені в офіційному галузевому виданні "Діловий Кур'єр - ЗВ'ЯЗОК", №47-50 (828-831) від 13.12.2013р.; ціни на телекомунікаційні послуги на надання каналів для передачі програм телебачення та на пункти виділення програм телевізійного мовлення за "Тарифам надання каналів для передачі програм телебачення, моно- і стерео радіомовлення" затверджені Наказом Концерну РРТ від 03.01.08р № 3; ціни за комутацію телевізійних програм відповідача на загальнонаціональну мережу УТ-1 за домовленістю сторін, що становить 1798,33 грн. щомісячно.

Відповідно до п. 5.2. договору на підставі звітів, отриманих від філій, позивач 2 щомісячно, не пізніше 7-го числа, складає акт прийняття наданих послуг і зведення на оплату поданих послуг технічними засобами за підсумками роботи, після чого направляє рахунок, акт і зведення відповідачу.

Згідно з п. 5.3. договору, відповідач у триденний строк після отримання рахунку, акту і зведення, розглядає їх, і у випадку відсутності зауважень або заперечень підписує акт, скріплює печаткою і повертає позивачу 2.

Відповідно до п. 5.5. договору у разі неотримання позивачем 2 протоколу зауважень або заперечень від відповідача в зазначений п. 5.4. строк, послуга вважається прийнятою відповідачем в обсязі, визначеному актом прийняття наданих послуг, а сума, що зазначена в акті, вважається узгодженою сторонами і підлягає оплаті.

Згідно з п. 5.8. договору щомісячна оплата здійснюється за фактично відпрацьований час фактичних технічних засобів. До 5 числа поточного місяця відповідач перераховує позивачу 2 аванс у розмірі 30% орієнтованої вартості послуг у поточному місяці. Не пізніше 10 числа наступного місяця проводиться остаточний розрахунок за надані послуги з урахуванням авансу.

З наявних у матеріалах справи актів виконаних робіт (які підписані та скріплені печатками сторін без заперечень та зауважень) вбачається, що на виконання умов договору позивачем 2 у період березень-квітень 2014, червень - грудень 2014 було надано телекомунікаційні послуги з технічного обслуговування і експлуатації мереж ефірного телемовлення та надання в користування каналів електрозв'язку на загальну суму 7 966 564,04 грн., що підтверджується актами виконаних робіт за спірний період, які підписані та скріплені сторонами без зауважень та копії яких залучені до матеріалів справи.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що позивачем 2 були виставлені відповідачу для оплати рахунки на сплату № 1774 від 03.02.2014р. (аванс за лютий 2014р.), № 2012 від 28.02.2014р. (остаточний розрахунок), № 1969 від 03.03.2014р. (аванс за березень 2014р.), № 2148 від 31.03.2014р. (остаточний розрахунок), № 2171 від 01.04.2014р. (аванс за квітень 2014р.), № 2271 від 30.04.2014р. (остаточний розрахунок), № 2508 від 31.05.2014р. (остаточний розрахунок за травень 2014р.), № 2475 від 02.06.2014р. (аванс за червень 2014р.), № 2598 від 30.06.2014р. (остаточний розрахунок), № 2599 від 01.07.2014р. (аванс за липень 2014р.), № 2780 від 31.07.2014р. (остаточний розрахунок), № 2787 від 04.08.2014р. (аванс за серпень 2014р.), № 2955 від 31.08.2014р. (остаточний розрахунок), № 2967 від 01.09.2014р. (аванс за вересень 2014р.), № 3146 від 30.09.2014р. (остаточний розрахунок), № 3106 від 01.10.2014р. (аванс за жовтень 2014р.), № 3310 від 31.10.2014р. (остаточний розрахунок), № 3260 від 03.11.2014р. (аванс за листопад 2014р.), № 3463 від 30.11.2014р. (остаточний розрахунок), № 3427 від 01.12.2014р. (аванс за грудень 2014р.), № 3586 від 31.12.2014р. (остаточний розрахунок), які надані ТОВ "Телерадіокомпанія ЕРА" супровідними листами та отримані останнім, що підтверджується відповідними відмітками уповноваженого представника на супровідних листах. При цьому своєчасність виставлення рахунків не заперечується відповідачем.

Згідно розрахунку прокурора (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої до суду 20.01.2015), заборгованість відповідача за надані телекомунікаційні послуги з технічного обслуговування і експлуатації мереж ефірного телемовлення та надання в користування каналів електрозв'язку по договору № 4-460 від 27.12.2013р. за березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень, листопад, грудень 2014 становить 7 966 564,04 грн.

Матеріалами справи також підтверджується, що претензіями № 1 від 05.06.2014р. та № 2 від 14.07.2014р. позивач 2 звертався до відповідача з вимогами оплатити борг по договору № 4-460 від 27.12.2013. Разом з цим, відповідачем не заперечується той факт, що жодних дій, направлених на погашення визначеної у претензіях заборгованості у добровільному порядку, відповідачем вчинено не було.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення розміру основної заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт надання позивачем 2 послуг на спірну суму підтверджується належними та допустимими доказами та не спростований відповідачем.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

Отже, враховуючи умови п. 5.8 договору, яким встановлений обов'язок відповідача щодо оплати авансу в розмірі 30 % орієнтованої вартості послуг у поточному місяці до 5 числа поточного місяця, та проведення остаточного розрахунку за надані послуги з урахуванням авансу не пізніше 10 числа наступного місяця, строк оплати щодо авансового платежу настав 4 числа поточного місяця, строк проведення остаточного розрахунку 10 числа поточного місяця.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів відповідача в частині того, що обсяг наданих позивачем 2 послуг не підтверджується належними та допустимими доказами, з огляду на наступне.

Так, частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 вказаного Закону).

Судом апеляційної інстанції на підставі ст. 101 ГПК України встановлена наявність необхідних реквізитів у документах, які наявні в матеріалах справи. Разом з цим, відповідач не заперечує дійсність підписів уповноважених осіб та печатки підприємства, які містяться в актах виконання робіт (надання послуг).

Відтак, враховуючи наявність усіх вищенаведених необхідних реквізитів у первинних документах (в тому числі актах виконаних робіт), які були надані позивачем 2, відповідність копій цих документів їх оригіналам, а також відсутність заперечень відповідача щодо дійсності вказаних документів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вказані акти є належними та допустимими доказами наданих позивачем 2 послуг, в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Крім того, матеріали справи не містять доказів висловлення претензій відповідача стосовно якості, обсягу та ціни наданих позивачем 2 послуг, за весь період їх надання. При цьому також не вбачається ініціювання відповідачем змін до вказаного правочину або відмови від наданих позивачем 2 послуг, в порядку, передбаченому п. 2.3., 9.2. договору.

Разом з цим, посилання відповідача на несвоєчасне надання позивачем 2 зведень та звітів у строки, визначені п. 5.2. договору, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки, як було вищевстановлено, первинними документами, які підтверджують здійснення господарської операції (в тому числі надання послуг за договором) є саме акти виконаних робіт (наданих послуг). Тоді як матеріали справи також не містять доказів висловлення зауважень позивача 2 стосовно несвоєчасного надання звітів та зведень, що окремо свідчить про погодження апелянтом з обсягом наданих послуг саме беззаперечним підписанням зазначених актів.

В свою чергу, доказів повної або часткової оплати відповідачем наданих позивачем 2 послуг на суму 7 966 564,04 грн. (які були прийняті відповідачем без заперечень та зауважень, зокрема, в частині обсягів, якості та ціни) матеріали справи не містять.

В цій частині обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що несплата відповідачем вартості послуг, наданих позивачем 2 за договором № 4-460 від 27.12.2013р., є порушенням договірних зобов'язань та приписів ст. ст. 525, 526, 901 ЦК України, через що вимоги прокурора про стягнення суми основного боргу у розмірі 7 966 564,04 грн. правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання щодо здійснення своєчасного розрахунку за надані послуги, прокурор заявив до стягнення з відповідача інфляційні втрати, які за загальний період прострочення (враховуючи порядок розрахунків, встановлений розділом 5 договору за кожен окремий місяць надання послуг) складають 1160775,79 грн. та 3% річних у розмірі 135195,66 грн.

Суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок інфляційних втрат та розміру 3% річних, наданий прокурором і взятий до уваги судом першої інстанції та дійшов висновку, що даний розрахунок позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1160775,79 грн. та 3% річних у сумі 135195,66 грн. за заявлені періоди - є арифметично вірним та обґрунтованим, а відтак позовні вимоги в цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції.

Крім того, прокурором було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача (з урахуванням збільшення позовних вимог) 1 094 154,82 грн. пені, розрахунок якої здійснено також за прострочення виконання зобов'язання по кожному окремому місяцю оплати.

В статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

В частині 6 статті 231 ГК України вказано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 6.5 договору сторони визначили, що за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку у строк, передбачений п. 5.8 договору, замовник сплачує пеню, яка обчислюється від суми заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення та за весь період такого прострочення.

У п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що приписом статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що положення п. 6.5 договору, яким передбачено, що пеня нараховується за весь період такого прострочення не є домовленістю про більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж шість місяців, оскільки це не конкретна умова, а посилання на подію, яка може тривати невизначений проміжок часу.

За таких обставин, нарахована прокурором пеня у розмірі 1 094 154,82 грн. після перевірки розрахунку, з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, правомірно була задоволена місцевим господарським судом в частині стягнення суми 884 115,47 грн., виходячи з наступного розрахунку:

- по рахунку № 1774 від 03.02.2014р. на суму 396 000 грн. судом задовольняється пеня на суму 39 567,45 грн. за 185 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 2012 від 28.02.2014р. на суму 819 428,51 грн. судом задовольняється пеня на суму 81 875,50 грн. за 185 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 1969 від 03.03.2014р. на суму 396 000,00 грн. судом задовольняється пеня на суму 43 332,16 грн. за 184 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 2148 від 31.03.2014р. на суму 949 690,38 грн. судом задовольняється пеня на суму 103919,54 грн. за 185 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 2171 від 01.04.2014р. на суму 396 000,00 грн. судом задовольняється пеня на суму 45 816,66 грн. за 185 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 2271 від 30.04.2014р. на суму 886 820,46 грн. судом задовольняється пеня на суму 102 603,91 грн. за 185 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 2475 від 02.06.2014р. на суму 396 000,00 грн. судом задовольняється пеня на суму 51 740,38 грн. за 185 днів прострочення оплати;

- по рахунку № 2598 від 30.06.2014р. на суму 585 794,18 грн. судом задовольняється пеня на суму 76 538,42 грн. за 185 днів прострочення оплати.

При цьому по рахунках №№ 2508, 2599, 2780, 2787, 2955, 2967, 3146, 3106, 3310, 3260, 3463, 3427, 3586 пеня правомірно була задоволена в межах розрахунку прокурора, оскільки порушення встановленого законодавством строку, за який нараховуються штрафні санкції, в даному випадку не відбулося.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, в частині стягнення 7 966 564,04 грн. основного боргу, 884 115,47 грн. пені, 135195,66 грн. 3% річних, 1160775,79 грн. інфляційних втрат та підстав для скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія ЕРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі № 910/20293/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 у справі № 910/20293/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20293/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 08.06.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Л.П. Зубець

В.В. Сулім