РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015№910/28631/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл"
до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
простягнення шкоди у розмірі 1 260 775, 74 грн.

Головуюча суддя Літвінова М.Є.

Судді Полякова К.В.

Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача: Пилипцева Н.В. - представ. за дов.;

від відповідача: Цапенко Б.В. - представник за дов.

У судовому засіданні 18.05.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1 260 775,74 грн.

Ухвалою від 24.12.2014 провадження у справі порушено, розгляд справи призначено на 19.01.2015.

В судовому засіданні 19.01.2015 в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 02.02.2015.

Ухвалою від 02.02.2015 відкладено розгляд справі на 18.02.2015.

В судовому засіданні 18.02.2015 оголошено перерву на 04.03.2015.

Ухвалою від 18.02.2015 відповідно до ст. 69 ГПК України, продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

В судовому засіданні 04.03.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України відкладено розгляд справи на 30.03.2015.

Ухвалою від 04.03.2015 призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням заступника Голови господарського суду міста Києва від 04.03.2015 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Літвінової М.Є., суддя Полякова К.В., суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою від 04.03.2015 справу прийнято до провадження колегії суддів, розгляд справи призначено на 30.03.2015.

30.03.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 08.04.2015.

Судове засідання призначене на 08.04.2015 не відбулось.

Ухвалою від 14.04.2015 розгляд справи призначено на 27.04.2014.

В судовому засіданні 27.04.2015 оголошено перерву на 13.05.2015.

13.05.2015 оголошено перерву в порядку ст. 77 ГПК України, на 18.05.2015.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що позивач не звертався до нього про необхідність відвантажити зерно, тому й відповідач не порушив свої зобов'язання за договором.

В судовому засіданні 02.02.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників у часників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

02.07.2012 між ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (зерновий склад) та ТОВ "АТ Каргілл" (поклажодавець) укладений договір складського зберігання зерна №1/з (далі - Договір), за умовами якого, поклажодавець за умовами цього Договору зобов'язується передати, а зерновий склад зобов'язується прийняти на зберігання (зернові, зернобобові, крупяні, олійні культури) врожаю 2012 року(далі - зерно), надавати додаткові послуги, відповідно до додатку №1 та у встановлений строк повернути їх поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених цим Договором.

Фактичні обсяги зерна, що передаються на зберігання зерновому складу можуть бути визначені лише при безпосередній передачі його на зберігання при оформленні складського документа(1.5).

Приймання зерна здійснюється згідно з вимогами Інструкції про ведення й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України від 13.10.2008 №661 (п. 3.1).

Зерновий склад приймає кожну партію зерна за фізичною вагою….(п. 3.2).

Згідно п. 3.4 Договору, вид, кількість і якість прийнятого на зберігання зерна зазначається в складському документі.

Згідно п. 7.1 Договору, зерно передається на зберігання протягом строку дії Договору, але не пізніше ніж до 30.05.2013 .Строк зберігання ранніх зернових до 31.12.2012. Строк зберігання ріпаку до 30.10.2012 Строк зберігання кукурудзи до 30.04.2012.

До договору сторонами укладено ряд додаткових угод. Зокрема, додатковою угодою №5 від 08.10.2012, сторони погодили викласти п. 7.1 Договору у наступній редакції: "7.1. Зерно передаються на зберігання протягом строку дії Договору, але не пізніше ніж до 31.05.2013. Строк зберігання ранніх зернових - до 31.05.2013. Строк зберігання ріпаку до 31.10.2012. Строк зберігання кукурудзи до 31.05.2013."

Відповідач з листом №299 від 24.04.2013 звернувся до позивача, в якому повідомив, що в процесі відвантаження зерна 19.04.2013 було виявлено нестачу кукурудзи 3 кл. в кількості 567 917 кг, власником якого є ТОВ "АТ Каргілл". У зв'язку з чим до Пирятинського РВ ГУ МВС України в Полтавській області заяву про вчинення кримінального провадження та розпочато досудове розслідування обставин.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що під час відвантаження зерна відповідач не довантажив зерно кукурудзи 3 класу в кількості 567,917 т., обґрунтовуючи це виявленою недостачею, про що позивача повідомлено листом №299 від 24.04.2013. Керуючись положеннями ст. 33, 34 ЗУ "Про зерно та ринок зерна в Україні", позивач просить стягнути з відповідача збитки за втрату зерна у розмірі 1 260 775, 74 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Як встановлено в ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідносини, у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Цими ж статтями передбачено також, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Аналогічні положення закріплені в ст. 193 Господарського кодексу України.

Зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна.

Якщо строк зберігання зерна договором складського зберігання зерна не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно до подання поклажодавцем вимоги про його повернення. Якщо строк зберігання зерна визначено моментом пред'явлення власником зерна вимоги про його повернення, зерновий склад має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від власника зерна забрати це зерно в розумний строк, згідно ст. 27 ЗУ "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Частиною першою статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Факт передачі кукурудзи на зберігання відповідачу вагою 5070246 кг. підтверджується копіями складських квитанцій оформлених за період дії договору (№№ 741, 801, 822, 865,883, 963, 1017, 1018, 1150, 2122, 1201, 1207, 1283, 1307, 984).

Представник позивача пояснив суду, що кукурудза була передана на зберігання відповідачу шляхом переоформлення з інших поклажодавців відповідача в результаті операцій купівлі-продажу зерна (договори поставки, видаткові накладні в матеріалах справи), в порядку передбаченому розділом 2 глави V Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України від 13.10.2008 №661.

Відповідно до п. 1.5 розділу 2 глави 5 Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, у разі повернення зерна частинами зерновий склад повинен видати його власнику новий складський документ на зерно, що залишилося, в обмін на оригінал раніше виданого складського документа на зерно, перший та другий примірники якого повинні бути погашені в установленому порядку.

Зерновий склад філії ПАТ "ДПЗКУ"Пирятинський КХП" виписав складську квитанцію №1354 від 05.04.2013, що на підставі договору складського зберігання від 02.07.2012 №1/з, на зберіганні залишилась кукурудза 3 класу, 2012 року урожаю вагою 567917 кг, що належить ТОВ "АТ Каргілл".

При дослідженні цієї складської квитанції, суд зверну увагу, що в ній вказаний номер договору 6/3, в той час, як вимоги заявлені на підставі договору №1/3.

З урахуванням зазначеного, філія Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України "Пирятинський комбінат хлібопродуктів" надала письмові пояснення в яких зазначила, що 05.04.2013 на залишок зерна, що належить ТОВ "АТ Каргілл" була виписана складська квитанція №1354 та через збій в програмі - допущена технічна помилка у виписці квитанції щодо номеру договору складського зберігання зерна.

При цьому, філія Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України "Пирятинський комбінат хлібопродуктів" підтвердила факт укладання договору складського зберігання №1/з від 02.07.2012 і залишок зерна ТОВ "АТ Каргілл" по вказаному договорі в кількості 567917 кг. По складській квитанції №1354 від 05.04.2013.

Відповідно до п.п. 1, 11, 1.12 Положення про обіг складських документів на зерно (затверджене наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 №198, складська квитанція на зерно виписується складом одночасно з прийняттям зерна на зберігання, а складські свідоцтва - не пізніше наступного робочого дня після прийняття зерна на зберігання. Виписка складського документа виконується виключно уповноваженим працівником зернового складу.

Крім того, сторони не довели належними та допустимими доказами існування укладеного договору №6/з від 02.07.2012.

Таким чином, суд вважає, що складська квитанція №1354 від 05.04.2013 стосується саме договору №1/3 від 02.07.2012, що сторонами не заперечувалось.

Пунктом 4.1.10 Договору передбачено, що зерновий склад зобов'язаний повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився.

З поданих документів та пояснень, вбачається, що в процесі відвантаження зерна 19.04.2013 було виявлено нестачу кукурудзи 3 кл. в кількості 567917 кг., власником якого є ТОВ "АТ Каргілл" (лист №299 від 24.04.2013). Таким чином, зі змісту вказаного листа, відповідач підтвердив втрату кукурудзи 3 класу в кількості 567917 кг.

Як вбачається з актів звірки наявності продукції, які підписані ТОВ "АТ Каргілл" та ПАТ "ДПЗКУ" за даними зернового складу в період з 01.05.2013 по 01.12.2014 на зберіганні фактично знаходилось 0 тонн зерна ТОВ "АТ Каргілл".

17.05.2013 позивач звернувся до відповідача з вимогою №5617 від 16.05.2013 про сплату коштів у розмірі 1 022 250,60 грн. за втрату кукурудзи в кількості 567 917 кг. Вимога отримана відповідачем 22.05.2013, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зазначена претензія залишена без задоволення.

Крім того, до матеріалів справи наданий акт розрахунок №14 від 09.04.2013, який виданий та підписаний відповідачем і в якому зазначено про надходження зерна шляхом переоформлення з 17.09.2012 по 06.12.2012 кукурудзи 3 класу у кількості 507246 кг, видачу з 20.12.2012 по 05.04.2013 - 4471535 кг., природний убиток в масі зерна кукурудзи 3 класу за період зберігання становив 30794 кг., залишок зерна кукурудзи 3 класу - 567917 кг. "підлягає поверненню".

Заперечень з боку відповідача щодо вказаного акту-розрахунку не надходило.

З акту №14 від 09.04.2013 слідує, що перевірка результатів операцій із зерном кукурудзи 3 класу була проведена на складі філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Пирятинський комбінат хлібопродуктів".

Згідно з частинами першою, четвертою та сьомою статтею 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Зерновий склад зобов'язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання. Видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи.

Таким чином, з поданих документів та з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про підтвердження факту втрати спірного зерна, що перебувало на зберіганні у відповідача за договором №1/з від 02.07.2012.

Вказівкою «Про порядок оцінки шкоди від розкрадання, недостачі, знищення та зіпсування матеріальних цінностей», затвердженою постановою Головного управління цінової політики Мінекономіки України від 30.04.1992 №16, передбачено, що у випадках розкрадання, недостачі, знищення чи зіпсування майна, сировини, матеріалів, комплектуючих виробів і продукції оцінка заподіяної шкоди здійснюється в такому порядку. Вартість нових матеріальних цінностей, як вітчизняних так і імпортних (за винятком вказаних в пунктах 6, 7, 8), визначається виходячи з роздрібних цін на нову продукцію, діючих в торгівлі на момент розглядую питання про матеріальну відповідальність, а при їх відсутності - виходячи з діючих оптово-відпускних цін виробників з коефіцієнтом 1,5.

Дані про діючі ціни і розрахунки розміру шкоди, що підлягає покриттю, подаються судово-слідчим органам підприємствами, установами, організаціями-позивачами.

У відповідь на запит ТОВ "АТ Каргілл", Державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків" повідомило (лист №11/1331 від 11.12.2014), що орієнтовний рівень закупівельних цін на внутрішньому ринку України на кукурудзу фуражну в період з 3 по 4 грудня 2014 року на умовах поставки EXW франко-елеватор складав 2020-2220 грн./тонну.

Отже, збитки завдані позивачу відповідачем внаслідок втрати зерна складають: 567,917 * 2 220 = 1 260 775,74 грн.

Розмір завданих збитків та заявлених до стягнення відповідачем не заперечувалось.

Оскільки складська квитанція №1354 від 05.04.2013 видана відповідачем на кількість втраченого зерна, тому й позивач звернувся у квітні 2013 року до відповідача з вимогою про відшкодування збитків, а не з вимогою про відвантаження втраченого зерна.

Крім цього слід зазначити, що згідно п. 7.1 Договору в редакції додаткової угоди №5 від 08.10.2012, строк зберігання кукурудзи до 31.05.2013. Пунктом 4.2.2 Договору (абзац 2) сторони погодили, що зерновий склад має право продати зерно на конкурентних засадах, якщо поклажодавець у запропонований зерновим складом термін не забрав зерно. Доказів на підтвердження вчинення відповідачем вказаних дій суду не надано.

Щодо твердження відповідача про не вжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору, слід зазначити наступне.

В резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року у справі щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Статтею 32 даного закону передбачено обов'язок зернового складу повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

При цьому, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився, що встановлено до статті 953 Цивільного кодексу України. Обов'язок зернового складу повернути зерно також визначений приписами ст. 27 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Відповідно до частини першої статті 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Згідно з частиною першою статті 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем, зокрема, у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

За приписами ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, що передбачено ст. 225 Господарського кодексу України.

Як встановлено в ст. 34 вказаного закону збитки, завдані поклажодавцеві втратою зерна, відшкодовуються зерновим складом - у розмірі вартості втраченого зерна.

Вказані правовідносини також регулюються ст.ст. 950, 951 Цивільного кодексу України, за змістом яких, за втрату речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою речі, відшкодовуються зберігачем, зокрема у разі втрати речі - у розмірі її вартості.

За загальними правилами за втрату речі зберігач несе відповідальність за наявності повного складу правопорушення, а саме:

1) порушення обов'язку повернути поклажодавцеві у схоронності річ або відповідну кількість речей такого самого роду і такої самої якості;

2) збитків, завданих поклажодавцеві у формі втрати речі;

3) причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) зберігача і негативними наслідками, що виявились результатом таких дій (бездіяльності);

4) вини зберігача у настанні щодо речі негативних наслідків, яка проявилась у будь -якій формі, тобто умислу, грубої чи звичайної необережності зберігача до невиконання чи неналежного виконання своїх обов'язків.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

Підставою для відшкодування збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої, у тому числі понесених витрат.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не забезпечив належне зберігання зерна у повному обсязі.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд дійшов висновку про обгрунтованіть та доведеність позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.Стягнути з Державного підприємства "Держана продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул.Саксаганського, 1, код 37243279) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" (01133, м. Київ, вул. Мечникова, 3, код 20010397) шкоду у розмірі 1 260 775,74 грн. (один мільйон двісті шістдесят тисяч сімсот сімдесят п'ять гривень 74 коп.) та 25 215,50 грн. (двадцять п'ять тисяч двісті п'ятнадцять гривень 50 коп.) судового збору.

3.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

4.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 22.05.2014.

Головуюча суддя М.Є. Літвінова

Судді К.В. Полякова

Р.Б. Сташків