РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015Справа №910/25421/14

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут», м.Київ,

про стягнення 18 391,30 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 18 391,30 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на виплату Малежику Павлу Михайловичу страхового відшкодування на підставі договору №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р. добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» перейшло право вимоги до відповідача.

Відповідач відзиву на позов не надав, правової позиції по суті спору не висловив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, в процесі розгляду спору не скористався.

У судове засідання 27.05.2015р. позивач та відповідач не з'явились, представників не направили.

Проте, за висновками суду, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» та Приватне акціонерне товариство «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням позивача на теперішній час є: 04070, м.Київ, Подільський район, вул.Іллінська, буд.8; місцезнаходженням відповідача є: 04070, м.Київ, Подільський район, вул.Сагайдачного/Ігорівська, буд. 10/5, літ.А.

На вказані адреси судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 15.05.2015р. з метою повідомлення сторін про час та місце розгляду справи.

Про отримання позивачем наведеної судової кореспонденції свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №812.

Конверт, скерований на адресу відповідача, було повернуто до господарського суду м.Києва з відміткою «Інші причини, що не дали змоги виконати».

При цьому, попередня судова кореспонденція, скерована на юридичну адресу відповідача, також була повернута до суду.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресами сторін, які зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення учасників судового процесу про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у сторін можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

З приводу неявки позивача та відповідача в судове засідання 27.05.2015р. господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому, як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Одночасно, господарським судом враховано, що ухвалою від 15.05.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що сторони в процесі розгляду справи 27.05.2015р. так і не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на приписи ст.69 вказаного нормативно-правового акту, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі представлені до матеріалів справи документи, господарський суд встановив:

Згідно із ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як встановлено судом, 24.04.2012р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» (страховик) та Малежиком Павлом Михайловичем (страхувальник) було укладено договір №0072-а/12k/ап/АС добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого відповідно до п.4 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом з наступними характеристиками:

марка/модель: Mitsubishi Lancer,

реєстраційний номер: АА 8533 НА,

номер шасі:JMBSNCY4A8U006132,

рік випуску: 2008р.

За умовами п.9 договору №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р. добровільного страхування наземного транспорту страховим випадком є, зокрема, збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Сторонами узгоджено, що у разі настання наведеного вище страхового випадку франшиза складає 610 грн.

Договір діє з 25.04.2012р. до 24.04.2013р. (п.п.18.1, 18.2 договору №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р. добровільного страхування наземного транспорту).

Згідно п.19 вказаного правочину територією страхування є Україна.

Виходячи зі змісту довідки №9100541 про дорожньо-транспортну пригоду, 02.11.2012р. у Солом'янському районі міста Києва по просп.Червонозоряний, 42 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1. Mitsubishi Lancer, державний номер АА 8533 НА, який належав Малежику Павлу Михайловичу, який і здійснював керування автомобілем та 2. Toyota Camry, державний номер АІ 0287 ВР, що належав Шерстюе Лесі Петрівні, керування яким під час дорожньо-транспортної пригоди здійснював Шерстюк Олександр Володимирович та 3.Mercedez-Benz, державний номер АА 4360 ТС, що належав Баліцькій Тетяні Георгіївні, керування яким здійснював Ловчев Дмитро Степанович.

Частиною 2 ст.1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 вказаного нормативно-правового акту встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За умовами п.14 договору №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р. добровільного страхування наземного транспорту страхове відшкодування сплачується на базі станції технічного обслуговування за вибором страховика.

Як свідчать матеріали справи, 08.11.2012р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоград» (станція технічного обслуговування) було виставлено рахунок №СчТ0003574, відповідно до якого вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номер АА 8533 НА становить 37 392,59 грн.

04.12.2012р. представниками страховика було проведено оцінку розміру збитків, завданих власнику транспортного Mitsubishi Lancer, державний номер АА 8533 НА внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 02.11.2012р. За результатами оцінки складено звіт №612-1/12 від 04.12.2012р., відповідно до змісту якого вартість матеріального збитку становить 23 623,67 грн.

10.12.2012р. Малежик Павло Михайлович звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» з заявою б/н від 08.07.2012р., в якій страхувальник просив перерахувати суму страхового відшкодування на рахунок станції технічного обслуговування - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоград».

13.12.2012р. представниками позивача на підставі рахунку станції технічного обслуговування було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування та складено страховий акт №1.001.12.03530/VESKO34653. Відповідно до наведеного акту страховиком прийнято рішеня про виплату на підставі договору №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р. Малежику Павлу Михайловичу страхового відшкодування в сумі 36 782,59 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоград». При цьому, господарський суд зауважує, що визначення суми страхування саме на підставі рахунку станції технічного обслуговування в повному обсязі відповідає п.14 договору №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р.

З наявного в матеріалах справи платіжного доручення №ДП00015844 від 14.12.2012р. вбачається, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» було виплачено страхове відшкодування страхувальнику шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоград». Вказане платіжне доручення скріплене печаткою банку про проведення фінансової операції.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» було належним чином виконано свій обов'язок з виплати страхового відшкодування за договором №0072-а/12k/ап/АС від 24.04.2012р. добровільного страхування наземного транспорту.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги.

Таким чином, на підставі наведених норм цивільного законодавства та встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» виникло право вимагати суму страхового відшкодування в особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи постанови від 04.12.2012р. Солом'янського районного суду м.Києва по справі №2609/26520/12, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 02.11.2012р. у Солом'янському районі міста Києва по просп.Червонозоряний, 42 за участю транспортних засобів 1. Mitsubishi Lancer, державний номер АА 8533 НА, 2. Toyota Camry, державний номер АІ 0287 ВР та 3.Mercedez-Benz, державний номер АА 4360 ТС, визнано Ловчева Дмитра Степановича.

Одночасно, в матеріалах справи наявна постанова від 20.12.2012р. Солом'янського районного суду м.Києва по справі №2609/26523/12, за змістом якої у вчиненні наведеної вище дорожньо-транспортної пригоди винним визнано також Малежика Павла Михайловича.

Доказів оскарження та скасування у передбаченому чинним законодавством України порядку наведених судових актів матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи, що наявні в матеріалах справи документи свідчать про вину двох учасників дорожньо-транспортної пригоди, у даному випадку з метою визначення розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті позивачу, судом повинно бути встановлено ступінь вини кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічну позицію наведено в Постанові №4 від 01.03.2013п. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

З метою повного та всебічного розгляду всіх обставин справи та визначення ступеню вини Малежика Павла Михайловича та Ловчева Дмитра Степановича ухвалою від 14.01.2015р. судом було призначено судову експертизу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу». Особа, яка проводить судову експертизу користується правами і несе обов'язки, зазначені у ст.31 цього Кодексу. Висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі, і копія його надсилається сторонам. Якщо під час проведення судової експертизи встановлюються обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, з приводу яких судовому експерту не були поставлені питання, у висновку він викладає свої міркування і щодо цих обставин. У випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу. При необхідності господарський суд може призначити повторну судову експертизу і доручити її проведення іншому судовому експерту. Висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. Відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивованим у рішенні (ст.42 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалою від 14.01.2015р. на вирішення судового експерта було поставлено, в тому числі, такі запитання: який ступінь вини водія автомобіля марки Mitsubishi Lancer, державний номер АА 8533 НА в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 02.11.2012р. по просп.Червонозоряний, 42 в Солом'янському районі міста Києва, а також у завданні шкоди транспортному засобу марки Mersedes-Benz, державний номер АА 4360 ТС внаслідок настання такої дорожньо-транспортної пригоди?; який ступінь вини водія автомобіля марки Mersedes-Benz, державний номер АА 4360 ТС в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 02.11.2012р. по просп.Червонозоряний, 42 в Солом'янському районі міста Києва, а також у завданні вказаному транспортному засобу шкоди внаслідок настання даної дорожньо-транспортної пригоди?

Проведення експертного дослідження було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Проте, відповідно до повідомлення №1838/15-52 від 19.04.2015р. у зв'язку з недостатністю наявних в матеріалах справи документів, судовим експертом було повідомлено про неможливість надання висновку судової експертизи та повернуто матеріали справи.

При цьому, суд зауважує, що ухвалою від 11.02.2015р. судом було задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, яке за даними останнього, сторонами виконано так і не було.

За приписами п.3.14 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи.

Наразі, як вбачається зі змісту довідки №9100541 про дорожньо-транспортну пригоду остання сталась внаслідок перевищення Малежиком Павлом Михайловичем безпечної швидкості та порушення Ловчевим Дмитром Степановичем правил маневрування.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що відповідно до п.1.3 Правил дорожнього руху, які затверджено Постановою №1306 від 10.10.2001р. Кабінету Міністрів України, учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктами 1.4, 1.5 Правил дорожнього руху передбачено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов'язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Для забезпечення безпеки дорожнього руху водії зобов'язані, зокрема, бути уважними, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. (п.п.12.1, 12.3 Правил дорожнього руху).

Згідно з п.п.10.1, 13.3 вказаних Правил перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Таким чином, з наведеного вбачається, що нормами чинного законодавства передбачено обов'язок кожного учасника дорожнього руху забезпечити під час керування транспортним засобом безпеку руху та уникати можливості настання дорожньо-транспортних пригод.

З наданих на виконання вимог суду Малежиком Павлом Михайловичем пояснень б/н від 27.05.2015р., останній свою вину у вчиненні 02.11.2012р. дорожньо-транспортної пригоди визнав.

Одночасно, з представленого до матеріалів справи протоколу №306693 від 02.11.2012р. про адміністративне правопорушення вбачається, що Ловчев Дмитро Степанович також визнав свою вину у порушенні правил дорожнього руху.

Отже, оскільки Малежик Павло Михайлович, якому позивачем і було виплачено страхове відшкодування, визнав свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 02.11.2012р., враховуючи визнання у судовому порядку також вини і Ловчева Дмитра Степановича, виходячи з того, що обидва водії допустили досить суттєвих порушень Правил дорожнього руху та обидва були притягнуті до однакового виду адміністративного стягнення, суд дійшов висновку щодо рівного ступеню вини кожного з водіїв.

За приписами ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

З довідки №9100541 про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу Mersedes-Benz, державний номер АА 4360 ТС застраховано Приватним акціонерним товариством «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» за полісом №АВ0078269.

За приписами ст.11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Відповідно до п.1.3 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, база даних Моторного транспортного страхового бюро України - це єдина централізована база даних Моторного транспортного страхового бюро України щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п.5.3 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, інформація, отримана з бази даних Моторного транспортного страхового бюро України, використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування.

Отже, з наведеного вище вбачається, що відомості бази даних Моторного транспортного страхового бюро України є публічними та можуть бути використані судом з метою визначення наявності полісу обов'язкового страхування у особи, яку визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в межах провадження по справі №910/25421/14. Аналогічну позицію наведено у постанові від 05.08.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-4/5903-2012-10/519-2012.

Наразі, відповідно до довідки №7/2-28/33109 від 01.12.2014р. Моторного транспортного страхового бюро України, представленої на виконання вимог ухвали від 19.11.2014р. господарського суду м.Києва, цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу Mersedes-Benz, державний номер АА 4360 ТС застраховано Приватним акціонерним товариством «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» за полісом №АВ0078269. Наведеним полісом встановлено франшизу в розмірі 510 грн.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що наявна в матеріалах справи довідка №9100541 про дорожньо-транспортну пригоду та довідка №7/2-28/33109 від 01.12.2014р. Моторного транспортного страхового бюро України є належними доказами страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу Mersedes-Benz, державний номер АА 4360 ТС саме відповідачем.

Таким чином, за висновками суду звернення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Приватного акціонерного товариства «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» є обґрунтованим.

Одночасно, з приводу розміру заявленого до стягнення з відповідача страхового відшкодування, господарський суд зазначає таке.

За приписами ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. За наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У відповідності до ст.11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Як вказувалось вище, оскільки Малежик Павло Михайлович, якому позивачем і було виплачено страхове відшкодування, визнав свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 02.11.2012р., враховуючи визнання у судовому порядку також вини і Ловчева Дмитра Степановича, виходячи з того, що обидва водії допустили досить суттєвих порушень Правил дорожнього руху та обидва були притягнуті до однакового виду адміністративного стягнення, суд дійшов висновку щодо рівного ступеню вини кожного з водіїв.

Отже, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги висновки господарського суду щодо рівного ступеню вини учасників дорожньо-транспортної пригоди, суд дійшов висновку, що і розмір страхового відшкодування може бути стягнуто з відповідача пропорційно ступеню вини особи, цивільно-правову відповідальність якої застраховано Приватним акціонерним товариством «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» з урахуванням франшизи, встановленої полісом №АВ0078269. Аналогічну позицію щодо порядку визначення розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті в порядку суброгації, наведено у постанові від 23.04.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-72/16041-2012.

Таким чином, здійснивши перерахунок розміру страхового відшкодування, господарський суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, що дорівнює 50% від суми страхового відшкодування, яку було сплачено Малежику Павлові Михайловичу, а саме 17 881,30 грн. (36782,59 х 50% - 510 = 17 881,30).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги висновки суду щодо необхідності зменшення суми страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача на суму франшизи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Приватного акціонерного товариства «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» про стягнення страхового відшкодування в сумі 18 391,30 грн. підлягають задоволенню частково, а саме на суму 17 881,30 грн.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи наведені вище висновки суду щодо часткового задоволення позовних вимог, господарський суд дійшов висновку про розподілення судового збору між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 18 391,30 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут» (04070, м.Київ, Подільський район, вул.Сагайдачного/Ігорівська, буд.10/5, літ.А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (04070, м.Київ, Подільський район, вул.Іллінська, буд.8, ) страхове відшкодування в сумі 17 881,30 грн. та судовий збір в розмірі 1776,34 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 27.05.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 29.05.2015р.

Суддя М.О. Любченко