ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.06.15р. Справа № 904/2825/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Скан-Сервіс", м.Підгороднє

до Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" в особі філії "Дніпропетровське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", м.Дніпропетровськ

про стягнення 75 396,63 євро

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй Я.О.

Представники:

від позивача: Скоробогатова Д.В., представник за довіреністю № б/н від 05.03.15р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Скан-Сервіс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" в особі філії "Дніпропетровське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" (далі - відповідач) про стягнення 75 396,63 євро.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору банківського вкладу "Класичний" № 221 від 18.07.14р., в частині повернення вкладу.

Ухвалою господарського суду від 02.04.15р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 14.05.15р.

Ухвалою господарського суду від 14.05.15р. відкладено розгляд справи на 28.05.15р.

28.05.15р. повноважні представники позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, про що також зазначено у відзиві, який долучено до матеріалів справи. Крім того, повноважний представник відповідача надав для долучення до матеріалів справи виписки за рахунком № 501.

Дослідивши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважних представників сторін, 28.05.15р. у судовому засіданні оголошено перерву до 02.06.15р., для виконання відповідачем належним чином вимог суду, а саме надання суду витребуваної довіреності №10 від 14.01.14р., яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В.

02.06.15р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір, а для долучення до матеріалів справи додаткові письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог.

Повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, але 29.05.15р. на електронну адресу господарського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшла сканована копія довіреності №15 від 12.01.15р. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи повноважний представник відповідача повідомлений належним чином, що підтверджує протокол судового засідання від 28.05.15р.

Враховуючи зазначене, господарський суд прийшов до висновку про те, що повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 02.06.15р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.14р. між відповідач та позивачем було укладено договір банківського вкладу "Класичний" №221 з додатками, а саме: додаток № 221-1 від 18.07.14р., додаток № 221-1/13 від 08.12.14р. та додаток № 221-1/14 від 19.12.14р. (далі - Договір).

Згідно умов договору № 221 та додатку № 221-1/14 позивач вніс на вкладний рахунок №501 67 000,00 євро, з датою повернення грошових коштів 30.12.14р.

Відповідно до положень, що містяться у Додатку № 221-1/14 від 19.12.14р. на суму грошових коштів, вказаних в п. 1 Додатку № 221-1 від 18.07.14р., відповідачем нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 10,00% річних. Враховуючи завершення терміну розміщення вкладу, передбаченого Додатком № 221-1/13 від 08.12.14р. сторони дійшли згоди про нарахування та виплату відсотків станом на 19.12.14 р.

Однак, як зазначає позивач, на даний час позивачу сума внеску разом з сумою нарахованих за користування ним процентів відповідачем не повернута та не сплачена, що є порушенням умов Договору.

Позивач звертає увагу суду на те, що 30.01.15р. позивач звернувся з заявою за вих. № 28/1/15 на адресу відповідача (вх. №404-1 від 30.01.15р.) з проханням повернути свої грошові кошти, що зберігаються на вкладному рахунку Банка на загальну суму 67 000,00 євро. Але жодної реакції на вищезазначену заяву не надійшло.

Позивач наголошує, що грошові кошти позивачу необхідні для здійснення поточної діяльності Товариства, організації бізнесу. Не отримавши своєчасно належні позивачу кошти він потерпає від значних фінансових збитків, пов'язаних з неможливістю здійснювати розрахунки за зобов'язаннями з контрагентами. У зв'язку з невиконанням своїх фінансових зобов'язань, що спричинено невиконанням відповідачем умов Договору щодо повернення вкладного траншу, на позивача можуть накладатися штрафні санкції відповідно до умов господарських договорів.

Відповідно до п. 4.2 Договору після закінчення строків надання Вкладних траншів, що обумовлюються сторонами в Додатках та є невід'ємною частиною цього Договору, Банк зобов'язаний повернути суму Вкладних траншів на умовах, зазначених у цьому Договорі та у Додатках до цього Договору. Отже, як вважає позивач, не повернувши вчасно за умовами Договору та додатків до нього суму Вкладних траншів відповідач порушив умови договору та відповідне законодавство, що регулює вищезазначену галузь господарських взаємовідносин.

Відтак, станом на 25.02.15р. відповідач має заборгованість по сплаті зобов'язань у розмірі 67000,00 євро.

Оскільки, відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Отже, позивач наголошує, що згідно умов Договору, валютою розрахунку є ЄВРО. Тож, сплата відповідачем зобов'язань має бути здійснена у валюті розрахунку, а саме ЄВРО.

Як зазначає позивач, борг відповідача розраховується і складає:

- основна заборгованість зі сплати по Договору становить 67 000 євро.

- сума процентів у розмірі 10,00% річних становить 1 273 євро.

- загальний розмір суми пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ становить:

Р = ((67000*(14%*2/365)*38/100) + (67000 * (19,5 *2/365) * 19/100) = 2665,32 євро

- сума заборгованості з урахуванням інфляції становить 71 149,31 євро.

- загальний розмір суми відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді 3% річних становить 309 євро.

Загальна сума боргу складає: 1 273 + 2 665,32 + 71 149,31 + 309 = 75 396,63 євро.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача 75 396,63 євро.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

Посилаючись на ст. 21 ГПК України, ст. 64 ГК України, ст. ст. 80, 95 ЦК України, відповідач зазначає про те, що філії, представництва, інші відокремлені підрозділи наділяються певною господарською компетенцією. Не маючи статусу юридичної особи, такі підрозділи не наділяються самостійною господарською процесуальною правоздатністю та дієздатністю.

У пункті 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. № 18 зазначено, що коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відособлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу. Отже, відповідач є відокремленим структурним підрозділом ПАТ "Банк "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" без статусу юридичної особи, а тому не може бути відповідачем по справі. При цьому, враховуючи відсутність в прохальній частині позову повної ідентифікації відповідача (відсутність коду ЄДРПОУ), з якого необхідно стягнути заборгованість, унеможливлюється винесення обґрунтованого та законного рішення суду. Враховуюче те, що філія, тобто відповідач, не є юридичною особою і не може бути стороною у господарському процесі, даний позов не підлягає розгляду у господарських судах України.

Також відповідач вважає, що підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних відсутні, оскільки:

1) діючим законодавством, що регулює питання банківського вкладу (ст. ст. 1058-1063 ЦК України), не передбачено стягнення жодних збитків та стягнень санкцій у вигляді інфляції або трьох відсотків річних.

2) Договором про строковий банківський вклад також не передбачено стягнення збитків як санкція за договором та стягнення додаткових процентів за прострочення виконання зобов'язань як санкцію за договором.

Позивач зауважує, що при визначені індексу інфляції офіційним джерелом розрахунку індексу інфляції є Міністерство статистики України, а офіційним джерелом публікації - газета «Урядовий кур'єр», в якій, відповідно зазначено індекс інфляції національної валюти України, тобто - гривні. Сума депозитного вкладу та проценти по ньому розміщувались позивачем і нараховувались йому в Євро, а отже, до іноземної валюти відсутні будь-які правові підстави застосування індексу інфляції національної валюти України. При зростанні індексу інфляції (знеціненні національної валюти) іноземна валюта, в даному випадку Євро зростає, а отже і зростають прибутки позивача в національній валюті і цей факт не дає можливості позивачу вимагати компенсування індексу інфляції. Крім того, позивач не надав обґрунтування та докази, що підтверджують наявність підстав для стягнення будь-яких збитків від використання суми вкладу.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не вірно встановлено період та сума щодо застосування штрафних санкцій у вигляді процентів за Договором. Так, відповідно до п. 2 Додатку №221-1/13 від 08.12.14р. до Договору № 221 від 18.07.14р. на суму грошових коштів, вказаних в п. 1 Додатку № 221-1 від 18.07.14р. Банком нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 10,00% річних. Відповідно вірна сума процентів становить 1 064,00 євро, замість 1 273,00 євро вказаних позивачем у позовній заяві.

Відповідач звертає увагу суду на те, що банківська система України на теперішній час знаходиться в стані поглибленої стагнації. Національний банк України визнав наявність руйнуючих банківську діяльність факторів та встановив жорсткі обмеження економічної складової цієї діяльності. В умовах несприятливої для економіки банків тенденції строкового та дострокового повернення депозитних коштів клієнтів суттєве значення має добросовісне та повне виконання позичальниками Банку зобов'язань щодо часткового або повного повернення вартості отриманих кредитів та здійснення плати за користування грошовими коштами. Таким чином, відповідач знаходиться під впливом об'єктивно обумовлених негативних макроекономічних факторів, які необхідно враховувати з метою всебічного, повного дослідження обставин справи.

Позивач не згоден з вищевикладеними висновками відповідача стосовно непідсудності справи господарському суду Дніпропетровської області, тому що по-перше, не відповідають дійсності у розділі про зазначення сторони у провадженні - а саме, відповідача, та, по-друге, тільки підтверджують повноваження Філії, тобто відповідача, у представництві інтересів юридичної особи.

Зокрема, у позовній заяві позивачем зазначено найменування відповідача наступним чином: Публічне акціонерне товариство «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (код ЄДРПОУ - 09807856) в особі Філії «Дніпропетровське Регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (код ЄДРПОУ - 24660727). Також направлення позовної зави здійснювалося, як на адресу Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (код ЄДРПОУ - 09807856), так і на адресу Філії «Дніпропетровське Регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (код ЄДРПОУ - 24660727), що підтверджено відповідними копіями рекомендаційних повідомлень та описів про направлення цінного листа.

Також, Положенням про Філію «Дніпропетровськ регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», затвердженого Спостережною радою АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (протокол № б/н від 30.09.09р.), а саме пунктом 2.2 Положення передбачено, що Філія вступає у правові відносини з юридичними та фізичними особами від імені Банку, на підставі цього положення та довіреності, виданого керуючому Філією, має свій код МФО та кореспондентський рахунок, відкритий у Банку. Також, абзацом 4.1.7 Положення передбачено, що Філія має право від імені Банку, в межах повноважень, визначених довіреністю керуючого Філії, бути позивачем та відповідачем в судах.

Посилаючись на ст. 15 ГПК України, позивач вважає, що останній мав право звернутись із таким позовом до суду за місцезнаходженням філії (представництва) відповідача - юридичної особи - або за місцем виконання договору, тому вказаний спір підсудний Господарському суду Дніпропетровської області. Відповідна правова позиція викладена у п. 4 Постанови, Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.12р, в якій зазначено, що позови, які виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням (частина сьома статті 110 ЦПК), проте відповідачем у справі є банк чи інша фінансова установа, як юридична особа. Зазначене правило територіальної підсудності поширюється на позови позичальників (споживачів).

Щодо не зазначення у прохальній частині позовної заяви ідентифікаційного коду відповідача, позивач зауважує про те, що ст. 54 ГПК України передбачено, що позовна заява зокрема має містити найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційні коди суб'єкта господарської діяльності за їх наявності (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків за його наявності. Зазначена інформація міститься в реквізитах позовної зави та в тексті позовної заяви, а отже всупереч зауваженням відповідача ідентифікувати сторону відповідача цілком можливо із наявної у змісті позовної заяви інформації. Також, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.15р. у справі № 904/2825/15 суд визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду.

Позивач також вважає, що зауваження відповідача стосовно економічної ситуації в України суперечать дійсності та є явним підтвердження зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, оскільки сторони у Договору з додатками до нього дійшли згоди про повернення вкладного траншу до 30.12.14р. і про нарахування та виплату відсотків станом на 19.12.14р. Отже, не повернувши вчасно за умовами Договору та додатків до нього суму вкладних траншів відповідач порушив умови Договору та відповідне законодавство, що регулює вищезазначену галузь господарських взаємовідносин.

Крім того, 30.01.15р. позивач звернувся з заявою на адресу відповідача з проханням повернути свої грошові кошти, що зберігаються на вкладному рахунку на загальну суму 67000,00 євро. Але жодної реакції на вищезазначену заяву не надійшло.

Отже, відповідач був повідомлений належними чином про строки дії Договору між позивачем та відповідачем, отримував претензію та заяву про повернення грошових коштів позивача, отже не може апелювати на «передчасність» звернення позивача з позовною заявою до суду за захистом свої прав.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 1058 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За приписами ч. 1 ст. 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення суми вкладу у розмірі 67000 євро підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи, а зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк.

Щодо стягнення процентів у розмірі 10% річних на суму 1 273 євро, то вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 1 064 євро.

Вимоги позивача в частині стягнення пені у розмірі 2 665,32 євро задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором, або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Крім того, відповідно до умов ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписами ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, у тому числі - пені, повинен вчиняться у письмовій формі. Доказів укладення такого правочину позивач не надав.

Як вбачається із матеріалів справи сторони не встановили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань за Договором.

З огляду на викладене позивачем безпідставно пред'явлені вимоги щодо стягнення пені.

Вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 4 149,31 євро та 3% річних у розмірі 309 євро задоволенню також не підлягають, оскільки індекс інфляцій та 3% річних розраховуються лише стосовно національної валюти України (гривні). Позивач повинен був заявляти зазначені вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом НБУ на день заявлення відповідної вимоги.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

Господарський суд також вважає за необхідне зазначити про те, що даний спір підлягає розгляду у господарському суду Дніпропетровської області, виходячи з того, що територіальна підсудність справи за участю відособленого підрозділу юридичної особи визначається відповідно до вимог статті 15 ГПК України за місцем знаходження відособленого підрозділу, якому надано право здійснювати повноваження сторони від імені юридичної особи. Крім того, даний спір випливає саме з діяльності відособленого підрозділу юридичної особи (Аналогічна правова позиція викладена у п. 20.2 Постанови, Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.11р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню у розмірі 43 248,61 грн., виходячи з того, що станом на 25.02.15р. 100 євро складало - 3177,0545 грн. (з урахуванням зазначеного курсу євро до гривні, загальний розмір заявлених позовних вимог складає 2 395 392,03 грн.; необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 47 907,84 грн., виходячи з суми позову; задоволено позовні вимоги з урахуванням вказаного курсу євро до гривні на загальну суму 2 162 430,37 грн. Таким чином, 2395392,03 х 47907,84 / 2162430,37 =43 248,61).

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 547, 599, 610, 612, 629, 1058, 1060 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 343 Господарського кодексу України, ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" в особі філії "Дніпропетровське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, буд. 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Скан-Сервіс" (52001, Дніпропетровська обл., м.Підгороднє, вул. Смоленська, буд. 16, ) суми вкладу у розмірі 67 000 євро (шістдесят сім тисяч євро 00 євроцентів), проценти у розмірі 1 064 євро (одна тисяча шістдесят чотири євро 00 євроцентів), витрати по сплаті судового збору у розмірі 43 248,61 грн. (сорок три тисячі двісті сорок вісім грн. 61 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Скан-Сервіс" () зайво сплачений платіжним дорученням № 22526 від 25.02.15р. судовий збір у розмірі 129,18 грн. (сто двадцять дев'ять грн. 18 коп.), про що видати ухвалу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 08.06.15р.

Суддя Н.Е. Петренко