РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015Справа №910/4237/15-г
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

до Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації

про стягнення 132 501,24 грн.

Представники сторін:

від позивача: Приходько Я.М. - представник за довіреністю № 60 від 19.03.2015 року;

від відповідача: Москаленко В.В. - представник за довіреністю № 611 від 11.03.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 132 501,24 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами був укладений договір № 0616-1П від 01.07.2013 року.

Відповідно до п. 1.1. договору учасник зобов'язується у 2013 році надати замовнику послуги, а замовник зобов'язується прийняти і сплатити послуги на умовах визначених цим договором.

Згідно п. 3.2. договору остаточна ціна договору визначається за підсумком фактично наданих учасником та оплачених замовником послуг.

До договору укладені додаткова угода № 1 від 01.11.2013 року та № 2 без дати.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 2 сторонами встановлено, що орієнтовна ціна цього договору на 2014 рік становить 21113, 40 грн. в т.ч. ПДВ 3518,90 грн.

Позивач надав відповідачеві послуги на загальну суму 126 357,00 грн., а відповідач частково виконав свої зобов'язання за договором на суму 11 831,17 грн. Таким чином, заборгованість відповідача становить 114 525,83 грн.

За невиконання зобов'язань позивача нарахував відповідачеві штраф відповідно до ст. 231 ГК України в сумі 8016,81 грн., пеню в сумі 7543,02 грн., 3% річних у сумі 1732,01 грн. та інфляційне збільшення боргу у сумі 683,57 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача вище перераховані кошти.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.02.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.03.2015 року.

У судове засідання 17.03.2015 року з'явились представники сторін.

В судовому засіданні 17.03.2015 року оголошено перерву до 07.04.2015 року.

07.04.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав додаткові письмові пояснення по справі.

У судове засідання 07.04.2015 року з'явились представники сторін.

Представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Суд задовольнив клопотання про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 07.04.2015 року оголошено перерву до 12.05.2015 року.

У судове засідання 12.05.2015 року з'явились представники сторін.

В судовому засіданні 12.05.2015 року оголошено перерву до 25.05.2015 року.

У судове засідання 25.05.2015 року з'явились представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представника відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення основного боргу та вважає, що позовні вимоги в іншій частині не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між позивачем та відповідачем був укладений договір № 0616-1П від 01.07.2013 року.

Відповідно до п. 1.1. договору учасник зобов'язується у 2013 році надати замовнику послуги, а замовник зобов'язується прийняти і сплатити послуги на умовах визначених цим договором.

Згідно з ч.1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 3.2. договору остаточна ціна договору визначається за підсумком фактично наданих учасником та оплачених замовником послуг.

До договору укладені додаткова угода № 1 від 01.11.2013 року та № 2 без дати.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 2 сторонами встановлено, що орієнтовна ціна цього договору на 2014 рік становить 21113, 40 грн. в т.ч. ПДВ 3518,90 грн.

Згідно з статтею 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Позивач надав відповідачеві послуги на загальну суму 126 357,00 грн., а відповідач частково виконав свої зобов'язання за договором на суму 11 831,17 грн. Таким чином, позивач нарахував відповідачеві заборгованість у сумі 114 525,83 грн.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином..

Згідно з ч.1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В процесі розгляду справи відповідач надав акт звірки взаєморозрахунків, підписаний представниками позивача та відповідача, відповідно до якого з 01.07.2013 року по 16.02.2015 року заборгованість відповідача становить 82 559,40 грн. відповідно до наданих платіжних доручень, копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідач частково виконав умови договору та оплатив 8 319,97 грн., таким чином. Заборгованість зменшилась до 74 239,43 грн. відповідно до наданого акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № УО-0000030 від 18.03.2014 року позивач надав відповідачеві послуги на суму 13 213,20 грн., які відповідач частково оплатив у сумі 1 108,80 грн.

Щодо надання послуг за лютий у сумі 9 933,00 грн. та березень 2014 року у сумі 18 249,00 грн. із наданих позивачем доказів не вбачається, що на адресу відповідача відправлялись саме акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), оскільки відсутній опис вкладення у листи, докази направлення яких надав позивач. Окрім того, відповідачем наданий акт від 20.03.2015 року за № 031-30/479 ревізії фінансово-господарської діяльності управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації за період з 01.12.2012 року по 31.12.2014 року. Відповідно до вказаного акту перевіркою встановлено, що дебіторська заборгованість за 2014 рік в сумі 41 395,20 грн. з боку позивача не підтверджена актами здачі-прийняття робіт (надання послуг). Даними журналу реєстрації вхідної кореспонденції управляння освіти за 2014 рік надходження вказаних актів не встановлено.

П. 4.4. договору передбачено, що замовник проводить розрахунки з учасником у відповідності до вимог ч. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України через управляння ДКСУ Оболонського району м. Києва на умовах відстрочки платежу - 30 днів.

Згідно з п. 4.5. договору оплата послуг здійснюється замовником щомісячно шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок учасника згідно належним чином оформлених та затверджених сторонами актів наданих послуг.

П. 4.6. договору передбачено, що у випадку затримки оплати послуги замовником, як бюджетною державною установою через відсутність коштів на розрахунковому рахунку, замовник зобов'язується провести оплату наданих учасником посту протягом 14-ти банківських днів з дня надходження коштів на свій рахунок.

Відповідно до п. 5.7. договору за результатами наданих послуг учасник надає замовнику всі необхідні документи, а в разі приймання послуг замовник зобов'язаний оплатити їх вартість на умовах цього договору.

Таким чином, узгоджена сторонами загальна заборгованість відповідача становить 86 343,83 грн. вказану заборгованість відповідач оплатив, що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Позивач не заперечує факт оплати заборгованості у вказаній сумі.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частина 2 статті 80 ГПК України передбачає, що у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості у відповідача за договором № 0616-1П від 01.07.2013 року у розмірі 86 343,83 грн. спростовано, оскільки, відповідачем сплачено заборгованість, тому суд припиняє провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 86 343,83 грн. грн. у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Факт наявності основної заборгованості за договором № 0616-1П від 01.07.2013 року у розмірі в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 28 182,000 грн. у відповідача перед позивачем належним чином не доведена та документально не підтверджена, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 28 182,00 грн. визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань за договором позивач нарахував відповідачеві за несвоєчасне виконання умов договору штраф відповідно до ст. 231 ГК України в сумі 8016,81 грн., пеню в сумі 7543,02 грн., 3% річних у сумі 1732,01 грн. та інфляційне збільшення боргу у сумі 683,57 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» передбачає, що Цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 7.3. договору у випадку затримки сплати послуги замовник сплачує учаснику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час порушення зобов'язання, від суми заборгованості, за кожний день затримки (крім випадку затримки оплати через відсутність бюджетного фінансування).

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, всі додані до позовної заяви акти приймання-передачі наданих послуг з липня по листопад 2013 року датовані 15.11.2013 року і затверджені цією датою акт приймання передачі за листопад 2013 року затверджений 15.12.2013 року, а за грудень 2013 року затверджений 25.12.2013 року. Таким чином, право вимоги щодо оплати наданих послуг з липня по листопад 2013 року починається після 15.12.2013 року.

Відповідно до п. 7.3. договору передбачено випадок затримки оплати послуг через відсутність бюджетного фінансування і пеня за цей період не нараховується.

Таким чином, оскільки відповідач оплачував кошти після надходження фінансування та наявності коштів, з урахуванням п. 4.4., 4.5., 4.6, 7.3 договору позивачем не доведено, що відбулось прострочення виконання зобов'язань.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу відповідно до ст. 231 ГК України в сумі 8016,81 грн., пені в сумі 7543,02 грн., 3% річних у сумі 1732,01 грн. та інфляційне збільшення боргу у сумі 683,57 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині суми основного боргу в розмірі 86 343,83 грн.

2. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 08.06.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий