КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 910/29524/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю

представників сторін : від позивача - Передереєв В.Г.

від відповідача - не з'явився

розглянувши Підприємства об'єднання громадян "Добробут"

апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної громадської організації

"Управління соціального захисту ветеранів та

інвалідів МВС України"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 10.03.2015 року

у справі № 910/29524/14 (суддя: Полякова К.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства

Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

до Підприємства об'єднання громадян "Добробут"

Дніпропетровської обласної громадської організації

"Управління соціального захисту ветеранів та

інвалідів МВС України

про стягнення заборгованості 1 276 923,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до Підприємства об'єднання громадян "Добробут" Дніпропетровської обласної громадської організації "Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України" про стягнення заборгованості 1 276 923,62 грн. - задоволено.

Стягнуто з Підприємства Обєднання громадян "Добробут" Дніпропетровської обласної громадської організації "Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України" (01021, місто Київ, Печерський район, вулиця Михайла Грушевського, будинок 28/2; ідентифікаційний код 36354124) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (49094, місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50; ідентифікаційний код 14360 (один мільйон дев'яносто чотири тисячі чотириста вісімдесят сім) гривень 95 копійок заборгованості за відсотками, 182435 (сто вісімдесят дві тисячі чотириста тридцять п'ять) гривень 67 копійок та 25538 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот тридцять вісім) гривень 47 копійок.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено до розгляду.

Через відділ документального забезпечення від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 19.05.2015 року представник позивача та відповідача не з'явились. Розгляд справи було відкладено на 02.06.2015 року.

В судове засідання 02.06.2015 року представник відповідача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача, враховуючи що останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 19 червня 2013 між Підприємством обєднання громадян "ДОБРОБУТ" Дніпропетровської обласної громадської організації "Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України" (Лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (Лізингодавець, Банк) укладений договір фінансового лізингу № DNH21LNI03746 (далі - Договір лізингу).

Відповідно до пункту 12.3, Договір фінансового лізингу підписано із використанням електронного цифрового підпису в порядку, передбаченому Законами України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису від 19.06.2013 підписаного між Лізингоодержувачем та Банком.

Відповідно ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" зазначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За приписами ст.8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Відповідно ст.3 Закону України "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Наявність у сторін (підписантів) Договору лізингу на момент його укладання електронних цифрових підписів та печаток і їх чинність підтверджується посиленими сертифікатами відкритих ключей, копії яких додаються до позову.

Так, умовами п.1.1 Договору лізингу визначено, що Банк здійснює придбання у власність ТОВ з іноземними інвестиціями - НОВОФАРМ" (Продавець), а потім передає Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у зазначені даним Договором строки, на умовах фінансового лізингу Майно відповідно до Спеціфікації, наданої в Додатку№1 до Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору, вартість предмету лізингу складає: 10705434 (десять мільйонів сімсот п'ять тисяч чотириста тридцять чотири) грн. 07 коп., крім того ПДВ - 2 141 086,82 грн., а всього з ПДВ - 12846520,89 грн.

Лізингодавець належним чином виконав свої зобов'язання за Договором №DNH21LNI03746 та передав Лізингоодержувачу у користування техніку, відповідно до актів прийому-передачі майна від 17 липня 2013 року та акту прийому майна на відповідальне зберігання від 24 червня 2013 року.

Згідно до п. 2.2 Договору лізингу, розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в Додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору лізингу.

У відповідності до пунктів 2.3.2, 8.1.2, 7.2.15, на Лізингоодержувача покладені зобов'язання по сплаті: Винагороди за отримане в лізінг майно у розмірі 12% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-е число кожного поточного місяця; Винагороди за отримане в лізинг майно у розмірі 48% річних від суми залишку невиплаченої вчасно частини вартості майна, згідно Додатку№2 до Договору лізингу; Лізингових платежів, що включають: сумму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна; відсотки комісії) за отримане в лізинг майно; інші витрати Банка, безпосередньо пов'язані з договором фінансового лізингу, і передбачені даним договором, згідно Додатку№2 і не піздніше дати, зазначеної в Додатку№2, що є невід'ємною частиною договору, на рахунок відкритий згідно п.1.5 цього Договору.

Відповідач, в обумовлені Договором лізингу строк та Графіком лізингових платежів належним чином свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів не виконував, внаслідок чого у останнього перед Банком виникла заборгованість.

У зв'язку із порушенням Лізингоодержувачем грошових зобов'язань перед Банком за Договором лізингу в період часу користування майном, у останнього станом на 23 вересня 2014 року, виникла заборгованість в розмірі 1276923,62 гривень, яка складається з: 1094487,95 грн - заборгованість за відсотками та 182435,67 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Оскільки, між сторонами укладено Договір фінансового лізингу № DNH21LNI03746, неналежне виконання умов якого з боку відповідача є підставою звернення позивача з даним позовом, тому відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує у собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати лізингових платежів належним чином, а тому заявлена сума простроченої заборгованості у розмірі 1094487,95 грн. підлягає стягненню з відповідадача.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п.8.1., 8.1.1 Договору, у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов'язань по сплаті платежів, передбачених п.п. 2.1-2.4, 7.2.15, 8.14 данного Договору і зазначених у Додатку №2 до даного Договору, Лізингоодержувач сплачує Банку пеню в розмірі 0,2% від суми простроченного платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011 року.

Позивачем нараховано пеню у розмірі 182435,67 грн. на заборгованість зі сплати лізингових платежів.

Колегія суддів, перевіривши здійснений математичний перерахунок розміру пені, заявленої до стягнення, судом першої вірно встановлено, що правомірним є стягнення пені у загальному розмірі 182435,67 грн.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідач був належним чином повідомленний про розгляд справи судом першої інстанції і мав всі можливості для захисту своїх прав і інтересів.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів цілком підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва від 10.03.2015 року у справі №910/29524/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/29524/14 повернути до господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови складено 02.06.2015 року.