КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 911/160/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Ортіков А.М.;

відповідача: Реус В.В.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Теліані

Трейдінг"

на рішення Господарського суду Київської області

від 17.03.2015р.

у справі №911/160/15 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Теліані

Трейдінг"

до Фізичної особи - підприємця Бегер Тетяни Петрівни

про розірвання договору та стягнення 5 750,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Теліані Трейдінг" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бегер Тетяни Петрівни (далі - відповідач) про розірвання договору №329/У від 06.09.2012р. про надання послуг ексклюзивного представництва продукції та стягнення з відповідача 5 750,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за укладеним з позивачем договором в частині здійснення реалізації товару позивача, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу претензію, в якій повідомив про розірвання договору та просив повернути 5 750,00 грн., сплачених позивачем на виконання умов договору. Але відповідач залишив претензію позивача без виконання.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просив суд в позові відмовити. При цьому відповідач наголошував на наступному:

- всупереч умов укладеного між сторонами правочину позивач не передав на реалізацію товар у кількості, визначеній спірним договором, у зв'язку з чим відповідач, як виконавець, не мав можливості реалізувати товар позивача;

- укладений між сторонами договір не містить положень щодо наявності у відповідача, як виконавця, обов'язку по реалізації не менше ніж 1 000 пляшок вина торгової марки "Теліані Велі";

- в п.3.1 Договору передбачено умову про включення в меню напоїв, які продаються виконавцем, товару замовника (по узгодженню) з зазначенням торгових марок "Теліані Велі", що й було зроблено відповідачем. Відповідач і надалі забезпечує присутність та реалізацію товару позивача в Кафе-барі "RISTERO";

- положеннями спірного договору не визначено строків виконання такого обов'язку, що унеможливлює порушення (невиконання) відповідачем даного зобов'язання, у зв'язку з чим, відсутні підстави для розірвання договору та стягнення з відповідача 5 750,00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/160/15 від 17.03.2015р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Київської області у справі №911/160/15 від 17.03.2015р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- обов'язок відповідача реалізувати 1 000 пляшок та відповідальність за порушення своїх зобов'язань прямо встановлено в укладеному між сторонами договорі;

- судом не було застосовано до спірних правовідносин ст. ст. 901, 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2015р.

18.05.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду та повернення з Державного бюджету України судового збору.

В судове засідання 18.05.2015р. з'явився лише представник відповідача. Представник позивача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 02.06.2015р., позивача зобов'язано надати письмове нормативне обґрунтування клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду, зазначивши конкретну правову норму (статтю), на підставі якої він просить суд залишити апеляційну скаргу без розгляду та повернути судовий збір.

18.05.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представник позивача відкликав подане ним клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду та повернення з Державного бюджету України судового збору. Окрім того, представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області у справі №911/160/15 від 17.03.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 02.06.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

06.09.2012р. між позивачем, як замовником, та відповідачем, як виконавцем, було укладено договір №329/У про надання послуг ексклюзивного представництва продукції (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 9-10).

Відповідно до розділу 1 Договору предметом останнього є ексклюзивне представлення виконавцем в асортименті меню реалізованої ним продукції, продукції торгової марки "Теліані Велі" ("Teliani Valley") в порядку та на умовах, визначених Договором. Виконавець передає замовнику виключні права на "ексклюзивну поставку товарів" продукції торгової марки "Теліані Велі" на весь строк дії Договору. Виконавець на весь строк дії Договору зобов'язується забезпечити присутність продукції замовника в Кафе-Барі "RISTERO", тобто ввести в асортимент найменування "Теліані Велі", згідно з викладеним у Договорі переліком. Під терміном "ексклюзивна поставка товарів" продукції торгової марки "Теліані Велі" у цьому Договорі слід розуміти поставку товарів вказаних торгових марок виключно замовником або його офіційним представником Теліані Велі та заборону продажу виконавцем грузинських вин інших торгових марок, окрім торгової марки "Теліані Велі".

Згідно з п.п.4.1-4.3 Договору вартість послуг виконавця за даним Договором становить 5 750,00 грн., але при реалізації не менш ніж 1 000 пляшок вина замовника, що є істотною умовою Договору при оплаті послуг виконавця. Оплата послуг виконавця здійснюється по безготівковому рахунку, в національній валюті України - гривні.

Відповідальність сторін визначена в розділі 5 Договору, відповідно до п.п.5.1, 5.3, 5.4 якого сторони несуть відповідальність за неналежне виконання умов Договору згідно чинного законодавства. У випадку, якщо послуги у цілому, або їх частина виконані неналежним чином по вині виконавця, останній зобов'язаний забезпечити виконання послуг у повному обсязі у відповідності з умовами договору, або повернути ту частину грошових коштів відповідно до яких невиконані послуги (пропорційно до загального об'єму реалізації продукції торгової марки "Теліані Велі" згідно п.4.1 Договору у строк не більше 10 банківських днів з моменту отримання обґрунтованої претензії. В разі дострокового розірвання цього Договору з причин невиконання виконавцем своїх зобов'язань, виконавець сплачує замовнику матеріальні кошти в розмірі 5 750,00 грн.

В п.6.1 Договору передбачено, що останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання обов'язків сторін.

На виконання умов Договору позивач перерахував на користь відповідача 5 750,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №6202 від 06.09.2012р. (том справи - 1, аркуш справи - 11).

За твердженням позивача, в порушення умов Договору відповідач не здійснив реалізацію товару позивача (не менше ніж 1 000 пляшок вина), у зв'язку з чим позивач направив відповідачу претензію №1 від 25.12.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 12), в якій повідомив про розірвання Договору та вимагав повернення сплачених на користь відповідача грошових коштів у сумі 5 750,00 грн.

Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд розірвати укладений з відповідачем Договір та стягнути з відповідача заборгованість в сумі 5 750,00 грн.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.7 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення правовідношення.

Як уже зазначалося вище, однією з позовних вимог у даній справі є розірвання Договору, укладеного з відповідачем, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з реалізації товару позивача.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

В ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти у сумі 5 750,00 грн.

Однак, за твердженням позивача, в порушення умов Договору відповідач не здійснив реалізацію товару (не менше ніж 1 000 пляшок вина).

Позивач направив відповідачу претензію, в якій повідомляв про дострокове розірвання Договору та вимагав повернення сплачених ним коштів у розмірі 5 750,00 грн.

З цього приводу колегією суддів було встановлено наступне.

Дійсно, в розділі 3 Договору наведено перелік обов'язків відповідача, як виконавця, а саме: включити в меню напої, які продаються виконавцем, товар замовника (по узгодженню) з зазначенням торгових марок "Теліані Велі"; належним чином надавати замовнику на підставі даного Договору послуги, визначені п.п.1.2, 1.3 Договору; включити в меню продукцію, що вказана в п.1.2 Договору, за попередньою згодою із замовником; надавати можливість представникам замовника контролювати виконання умов даного Договору.

Однак при цьому за умовами п.п.1.4, 2.1 Договору під терміном "ексклюзивна поставка товарів" продукції торгової марки "Теліані Велі" у цьому Договорі слід розуміти поставку товарів вказаних торгових марок виключно замовником або його офіційним представником Теліані Велі та заборону продажу виконавцем грузинських вин інших торгових марок, окрім торгової марки "Теліані Велі". Замовник (позивач) зобов'язаний здійснити доставку товару протягом 2-х діб з моменту письмового або усного замовлення виконавцем.

В апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що місцевим господарським судом не було застосовано до спірних правовідносин ст. 901 Цивільного кодексу України, частина 1 якої передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Однак в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання позивачем свого обов'язку з поставки товару відповідачу. Наголошуючи в позові та в апеляційній скарзі на тому, що відповідач не здійснив реалізацію не менше 1000 пляшок вина позивача, останній не надав доказів поставки відповідачу на реалізацію вказану кількість товару.

Згідно з поясненнями відповідача, останній не зміг реалізувати не менше ніж 1000 пляшок вина позивача у зв'язку з тим, що позивач не надав обумовлену в Договорі кількість товару. Товар реалізовувався відповідачем по мірі його надходження від позивача.

Окрім того, спірний Договір не містить умови, яка б встановлювала чіткий строк для реалізації відповідачем не менше ніж 1000 пляшок вина позивача.

З п.4.1 Договору вбачається, що вартість послуг становить 5 750,00 грн. при реалізації не менш ніж 1000 пляшок вина замовника (позивача). Проте, в розділі 4 Договору, яким визначена вартість послуг, не вказано коли саме позивач, як замовник, має здійснювати оплату, тобто до реалізації товару чи після цього.

Доказів на спростування викладеного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Виходячи з положень ст. 651 Цивільного кодексу України, з посиланням на яку позивач обґрунтовує свою вимогу про розірвання Договору, передумовою для розірвання договору в судовому порядку є істотне порушення його умов, тобто вчинення стороною договору такого порушення, яке за своїм наслідком позбавляє іншу сторону договору того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Однак з урахуванням зібраних у справі матеріалів неможливо дійти беззаперечного висновку про те, що відповідачем було порушено істотні умови Договору, внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні цього Договору, оскільки позивачем не доведено належне виконання ним своїх зобов'язань з поставки відповідачу товару на реалізацію.

Зважаючи на викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вимога позивача про розірвання Договору не підлягає задоволенню з викладених у позові підстав.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 5 750,00 грн., сплачених на виконання умов Договору на користь відповідача. При цьому позивач посилався на п.5.4 Договору, згідно з яким в разі дострокового розірвання цього Договору з причин невиконання виконавцем своїх зобов'язань, виконавець сплачує замовнику матеріальні кошти в розмірі 5 750,00 грн.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено підстав для дострокового розірвання укладеного між сторонами Договору саме внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, у відповідача не виникло обов'язку з повернення позивачу 5 750,00 грн.

Колегією суддів враховано наявність претензії позивача, але вона не свідчить про належне виконання самим позивачем взятих на себе обов'язків за Договором в частині поставки відповідачу необхідної кількості товару (не менш ніж 1000 пляшок вина) та не спростовує доводів відповідача про те, що невиконання ним свого обов'язку з реалізації товару (не менш ніж 1000 пляшок вина) зумовлено тим, що позивач не поставив повний обсяг товару на реалізацію.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони передбачають повернення майна, набутого без достатньої правової підстави або у разі, коли підстава, на якій майно було набуте, згодом відпала. Натомість укладений між сторонами Договір є чинним, що свідчить про наявність в даному випадку належної правової підстави для набуття відповідачем грошових коштів позивача у розмірі 5 750,00 грн.

Тобто, позивачем не доведено правомірності вимоги стягнення з відповідача 5 750,00 грн., у зв'язку з чим вказана вимога є необґрунтованою, непідтвердженою належними і допустимими доказами, а тому не підлягає задоволенню. До того ж, названа позовна вимога по суті є похідною від вимоги про розірвання Договору, в задоволенні якої судом було відмовлено.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, не підтверджено наявності порушених прав, які підлягають захисту в судовому порядку та не спростовано висновки місцевого господарського суду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Київської області від 17.03.2015р. у справі №911/160/15 та задоволення апеляційної скарги.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Теліані Трейдінг" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 17.03.2015р. у справі №911/160/15 - без змін.

2. Матеріали справи №911/160/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков