РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015Справа №910/12102/15

За позовом Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія

«Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна

електрична станція»

До Приватного акціонерного товариства «Уніс-Центр»

Про зобов'язання виконати умови договору № 921(1)12Ук від 12.04.2014 та

стягнення 1 208 619,72 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Мариніч Н.В. - про дов. № 327 від 19.03.2015

від відповідача не з'явився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Уніс-Центр» 402 874,24 грн. пені, 805 746,48 грн. штрафу; про зобов'язання Приватного акціонерного товариства «Уніс-Центр» виконати умови договору № 921(1)12Ук від 12.04.2014, а саме до поставити щити постійного струму у кількості 2-х штук (ЩПС з 3-х панелей та ЩПС з 14-ти панелей).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2015 порушено провадження у справі № 910/12102/15 та призначено справу до розгляду на 28.05.2015.

Позивач в судовому засіданні 28.05.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 28.05.2015 не з'явився, письмовий відзив на позов не надав, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 15.05.2015 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу суду від 15.05.2015 було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : м. Київ, вул. Дмитрівська, 71, яка згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 12.05.2015 є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт з ухвалою було повернуто до суду відділенням поштового зв'язку Київ-54 з довідкою форми-20 без вручення адресату з позначкою «організація не значиться».

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 28.05.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.12.2014 між Приватним акціонерним товариством «Уніс-Центр» (відповідач, постачальник) та Державним підприємством Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (позивач, покупець) укладено договір поставки продукції № 921(1)124Ук (далі - договір),

Відповідно до умов п. 1.1. договору постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти і сплатити: щити постійного струму (ЩПС) в кількості 5 (п'яти) штук на загальну суму 2 895 000,00 грн.

Згідно з п. 4.1. договору поставка товару відбувається на умовах DDR м. Енергодар, одержувач - ВП «Складське господарство», вул. Промислова, 133.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором товар повністю не поставив, в зв'язку з чим позивачем нараховані штрафні санкції.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і на протязі двох років з моменту укладення договору (п. 11.1. договору).

За умовами п. 1.1. договору відповідач зобов'язався здійснити поставку продукції в наступні строк:

- ЩПС (з 8-ми панелей) - травень 2013 року;

- ЩПС (з 3-х панелей) - травень 2014 року;

- ЩПС (з 14-ти панелей) - травень 2014 року.

29.04.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно з умовами якої сторони досягли домовленості щодо нових строків поставки:

- ЩПС (з 8-ми панелей) - липень 2013 року;

- ЩПС (з 3-х панелей) - травень 2014 року;

- ЩПС (з 14-ти панелей) - травень 2014 року.

29.07.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору, згідно з умовами якої сторони досягли домовленості щодо нових строків поставки:

- ЩПС (з 8-ми панелей) - 03.01.2014 року;

- ЩПС (з 3-х панелей) - листопад 2014 року;

- ЩПС (з 14-ти панелей) - листопад 2014 року.

30.12.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до договору, згідно з умовами якої сторони досягли домовленості щодо нових строків поставки:

- ЩПС (з 8-ми панелей) - 1 шт. зі строком поставки 04.02.2014, 2 шт. зі строком поставки листопад 2014 року;

- ЩПС (з 3-х панелей) - 10 січня 2015 року;

- ЩПС (з 14-ти панелей) - 10 січня 2015 року.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем частково було виконано умови договору та здійснено поставку продукції, що підтверджується наступними видатковими накладеними:

- № РН-00001 від 04.02.2014 поставлено ЩПС в кількості 1 шт.

- № PH 0000003 від 01.07.2014 поставлено ЩПС в кількості 1 шт.;

- № PH 000004 від 29.09.2014 поставлено ЩПС в кількості 1 шт.

30.12.2014 між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до договору, згідно з умовами якої сторони знов досягли домовленості щодо нових строків поставки:

- ЩПС (з 3-х панелей) - 31 березня 2015 року;

- ЩПС (з 14-ти панелей) - 31 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, як свідчать матеріали справи відповідач не виконав зобов'язання за договором щодо поставки товару у визначений строк в повному обсязі, а саме залишився не поставленим наступний товар: ЩПС (з 3-х панелей) та ЩПС (з 14-ти панелей) в кількості 2-х штук.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача виконати умови договору та поставити щити постійного струму у кількості 2-х штук (ЩПС з 3-х панелей та ЩПС з 14-ти панелей) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки поставку товару не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.2. договору за порушення строків поставки або недопоставки товару постачальник зобов'язаний сплатити покупцеві пеню у розмірі 0,1% вартості товару, по якому допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення більше 30 (тридцять) днів, постачальник додатково сплачує покупцеві штраф у розмірі 7% (сім) від вказаної вартості.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо поставки товару.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Умови п. 7.2. договору щодо стягнення пені та штрафу за порушення строків поставки товару, відповідає вищевказаним нормам Господарського кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Оскільки прострочення з поставки товару мало місце, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 402 874,24 грн. пені, 805 746,48 грн. штрафу (за обґрунтованими розрахунками).

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Уніс-Центр» (01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, 71, ) на користь Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (71504, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 133, ) 402 874 (чотириста дві тисячі вісімсот сімдесят чотири) грн. 24. коп. пені, 805 746 (вісімсот п'ять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 48 коп. штрафу, 25 390 (двадцять п'ять тисяч триста дев'яносто) грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Зобов'язати Приватне акціонерне товариство «Уніс-Центр» (01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, 71, ) виконати умови договору № 921(1)12Ук від 12.04.2014, а саме допоставити Державному підприємству Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (71504, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 133, ) щити постійного струму у кількості 2-х штук (ЩПС з 3-х панелей та ЩПС з 14-ти панелей).

Повне рішення складено 05.06.2015.

СуддяВ.В.Сівакова