КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 910/2600/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Ходаківський М.Д.;

від відповідача-1: Гнатюк О.В.;

від відповідача-2: Хоменушко Н.В.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації "Всеукраїнська

асоціація пенсіонерів"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.03.2015р.

у справі №910/2600/15-г (суддя Спичак О.М.)

за позовом Всеукраїнської громадської організації "Всеукраїнська

асоціація пенсіонерів"

до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України

по м. Києву

2) Державного підприємства "Український лісогосподарський

центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтинг"

про визнання недійсним частини договору оренди, встановлення

факту, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Всеукраїнська громадська організація "Всеукраїнська асоціація пенсіонерів" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - відповідач-1) та Державного підприємства "Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтинг" (далі - відповідач-2), в якому просила:

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3393 від 25.07.2006р. в частині визначення в п.1.1 площі орендованого майна в розмірі 111,2 кв. м.;

- встановити, що площа орендованого майна за договором оренди державного нерухомого майна, що належить до державної власності №3393 від 25.07.2006р. становила 75,6 кв. м.;

- зобов'язати відповідача-1 повернути позивачу надмірно сплачені 44 717,59 грн. орендної плати;

- зобов'язати відповідача-2 повернути позивачу надмірно сплачені 31 941,16 грн. орендної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в п.1.1 оспорюваного договору було невірно визначено площу орендованого приміщення, а саме: вказано 111,20 кв. м., тоді як за технічною документацією на приміщення розмір останнього становить лише 75,6 кв. м. Вказані дії відповідачів призвели до переплати позивачем орендних платежів. На думку позивача, в даному випадку має місце помилка або обман позивача відповідачами, що є безумовною підставою для недійсності правочину. Про наявність помилки (обману) позивачу стало відомо під час розгляду іншої господарської справи №56/237.

Відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, наголошуючи на наступному:

- за замовленням позивача було складено звіт про оцінку вартості орендованого майна, за результатами проведення якої було укладено договір на загальну площу приміщень, які позивач просив надати йому в орендне користування в заявах, які подавалися відповідачу-1;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237 було встановлено, що позивач без відповідних правових підстав займає приміщення площею 111,2 кв. м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21. Тобто, мова йде саме про приміщення, передані в оренду за спірним договором;

- в даному випадку підлягає застосуванню позовна давність, оскільки позивач просить суд стягнути різницю надмірно сплачених коштів за період з липня 2006р. по січень 2012р., тоді як позов було подано до суду 06.02.2015р.;

- кошти, як просить стягнути позивач, були перераховані до державного бюджету, а не безпосередньо відповідачу-1. Повернення коштів з бюджету здійснюється органами державної казначейської служби.

Відповідач-2 також заперечував проти позову, наголошуючи на непідтвердженості позовних вимог. Зокрема, відповідач-2 зазначав наступне:

- подав заяву про застосування строків позовної давності;

- умовами, укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору оренди нерухомого майна сторони погодили площу орендованого приміщення саме 111,2 кв. м.;

- за актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 25.07.2006р. відповідач-1 передав, а позивач прийняв приміщення площею 111,2 кв. м, а за актом приймання-передачі (повернення) від 31.01.2012р. позивач передав, а відповідач-1 прийняв приміщення площею 111,2 кв. м.;

- жодних зауважень щодо площі орендованого майна протягом дії договору оренди від позивача не надходило;

- справи про встановлення певних фактів не підлягають розгляду в господарських судах.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/2600/15-г від 16.03.2015р. було припинено провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення, що площа орендованого майна за договором оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006р. становила 75,6 кв. м. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/2600/15-г від 16.03.2015р. повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.06.2015р.

22.05.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість, просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/2600/15-г від 23.03.2015р. повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представники відповідачів заперечували проти апеляційної скарги позивача, просили суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 02.06.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.07.2006р. між позивачем, як орендарем, та відповідачем-1, як орендодавцем, було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3393 (далі - Договір оренди) (том справи - 1, аркуші справи - 19-23).

За умовами Договору оренди (п.1.1) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, площею 111,20 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі Державного підприємства "Крона" (далі - балансоутримувач), вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 30.04.2006р. 449 248,00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення громадської організації.

Умови передачі та повернення орендованого майна погоджені сторонами в розділі 2 Договору оренди, згідно з п.п.2.1, 2.4 якого орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі майна. У разі припинення або розірвання цього Договору майно повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу. Орендар повертає майно орендодавцю/балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю за цим Договором. Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - травень 2006р. 1 128,74 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - липень 2006р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за червень, липень 2006р. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць. Перерахування здійснюється орендарем самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції таким чином: 70% орендної плати перераховується орендарем до державного бюджету, 30% орендної плати перераховується орендарем на розрахунковий рахунок балансоутримувача, вказаний в Договорі (п.п.3.1-3.3 Договору оренди).

В п.п.10.1, 10.5 Договору оренди передбачено, що останній укладено строком на 11 місяців, що діє з 25.07.2006р. по 25.06.2007р. включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

В подальшому між позивачем та відповідачем-1 було укладено додаткові угоди №1 від 23.02.2007р. та №2 від 30.05.2007р., в яких сторони дійшли згоди внести зміни до п.п.3.1, 3.2 Договору оренди (том справи - 1, аркуші справи - 26-29).

На виконання умов Договору оренди відповідач-1 передав, а позивач прийняв в оренду приміщення, обумовлені договором, про що було вкладено та підписано Акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21 від 25.07.2006р. (том справи - 1, аркуш справи - 25).

Господарським судом міста Києва розглядалася справа №56/237 за позовом Державного підприємства "Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтінг" до Всеукраїнської громадської організації "Всеукраїнська організація пенсіонерів", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору на стороні відповідача "Перша всеукраїнська кредитна спілка" про зобов'язання звільнити приміщення та усунути перешкоди у користуванні ним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2012р. та Вищого господарського суду України від 18.10.2012р., позов було задоволено частково та зобов'язано Всеукраїнську громадську організацію "Всеукраїнська організація пенсіонерів" усунути перешкоди в користуванні майном що належить до державної власності шляхом звільнення приміщень за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №7 та №8. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено (том справи - 1, аркуші справи - 146-148). При розгляді вказаної судової справи, зокрема, було встановлено наступне:

- 25.07.2006р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна по місту Києву (орендодавцем) та Всеукраїнською громадською організацією "Всеукраїнська організація пенсіонерів" (орендарем) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3393;

- наказом Державного комітету лісового господарства України від 07.05.2007р. №162 було перейменоване Державне підприємство "Крона" в Державне підприємство "Торговий дім Крона";

- наказом Державного комітету лісового господарства України від 10.11.2008р. №284 Державне підприємство "Торговий дім Крона" було перейменоване в Державне підприємство "Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтинг" та визначено, що останній є правонаступником Державного підприємства "Торговий дім Крона";

- згідно Свідоцтва про право власності, виданого 30.08.2010р. Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, на підставі наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 30.08.2010р. №834-В, адміністративний будинок площею 220,60 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Нижній Вал, 21 (літера А), належить Державі Україна в особі Державного Комітету Лісового господарства України та закріплений на праві господарського відання за державним підприємством "Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтінг";

- згідно довідки від 16.01.2012р. №55/12, підписаної керівником та генеральним директором позивача, адміністративний будинок площею 220,60 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21 (літера А), станом на 16.12.2012р. обліковується на балансі ДП "Укрлісконсалтинг";

- спірне нерухоме майно знаходиться на праві господарського відання у Державного підприємства "Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтінг", та останній є балансоутримувачем цього майна;

- згідно з листами Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву від 14.08.2007р. №30-04/6329, від 30.09.2008р. №30-04/7848, договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №3393 від 25.07.2006р. було продовжено відповідно до положень п.10.5 цього договору до 25.04.2009р.;

- листом від 13.05.2009р. №30-04/5511 Регіональне відділення Фонду державного майна по місту Києву подало до Всеукраїнської громадської організації "Всеукраїнська організація пенсіонерів" заяву про припинення чинності договору оренди від 25.07.2006р. №3393 в зв'язку із закінченням строку його дії та запропоновано відповідачу повернути майно аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю зазначеним договором, сплатити до державного бюджету орендну плату та пеню за весь період користування майном;

- 25.04.2009р. закінчився строк дії договору оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006р.;

- відповідачем було порушено умови договору оренди державного нерухомого майна №3393 від 25.07.2006р. та вимоги законодавства щодо звільнення приміщень внаслідок закінчення відповідних правовідносин щодо користування ними;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2010р. у справі №35/492, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2011р. та Вищого господарського суду України від 12.04.2011р., було задоволено позовні вимоги Всеукраїнської громадської організації "Всеукраїнська Асоціація пенсіонерів" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про спонукання до укладення договору оренди, зобов'язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву укласти Договір нежилого приміщення, загальною площею 92,8 кв.м. (на першому поверсі будівлі кімнати №№9, 10, 11, 12, 13, 14), яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21 та перебуває на балансі Державного підприємства "Український лісогосподарський центр консалтинг та логістики "Укрлісконслатинг" з Всеукраїнською громадською організацією "Всеукраїнська асоціація пенсіонерів" в редакції типового договору, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000р. №1774 та на умовах конкурсу, проведеного 09.07.2010р.;

- 01.02.2012р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна по місту Києву (орендодавцем) та Всеукраїнською громадською організацією "Всеукраїнська організація пенсіонерів" (орендарем) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №6110, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно - нежилі приміщення загальною площею 92,8 кв. м., розміщені за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, на першому поверсі будівлі кімнати №№9-14, що перебуває на балансі державного підприємства "Український лісогосподарський центр консалтингу та логістики "Укрлісконсалтінг" (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 28.02.2010р. і становить 1 155 751,00 грн. Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців - з 01.02.2012р. по 01.01.2015р. включно;

- з метою встановлення дійсних кімнат, що є предметами договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №6110 від 01.02.2012р. та №3393 від 25.07.2006р. судом було досліджено обидва плани з поверхами на будівлю і на підставі пояснень сторін встановлено, що кімнати №2 та №3, які були передані в оренду за договором №3393 від 25.07.2006р., на даний час є приміщеннями №9 та №10. Наведені приміщення входять до складу приміщень, які є предметом договору №6110 від 01.02.2012р. і, таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що вони на цей час займаються відповідачем неправомірно;

- щодо кімнат №7 та №8, які позивач просив звільнити, то судом встановлено, що після закінчення дії договору №3393 від 25.07.2006р. відносно них будь-яких договорів оренди (або інших угод щодо прав користування) між відповідними особами не укладалось. Отже, саме відносно цих кімнат наявні порушення відповідачем вимог законодавства щодо звільнення приміщень внаслідок закінчення відповідних правовідносин щодо користування ними.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237, є преюдиційними та не потребують доказуванню у справі №910/2600/15-г.

31.01.2012р. між позивачем та відповідачем-1 було складено та підписано Акт приймання-передачі (повернення) орендованого майна за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21 (том справи - 1, аркуш справи - 30).

Позивач зазначав про те, що в п.1.1 спірного Договору оренди, укладеному з відповідачем-1, не вірно визначена площа орендованого приміщення, а саме: вказано 111,20 кв. м., хоча в технічній документації на приміщення розмір останнього становить лише 75,6 кв. м., внаслідок чого позивачем було допущено переплату орендних платежів.

На думку позивача, в даному випадку має місце помилка або обман позивача відповідачами, що є безумовною підставою для недійсності правочину. При чому, про наявність помилки (обману) позивачу стало відомо під час розгляду господарської справи №56/237.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд:

- визнати недійсним п.1.1 Договору оренди;

- встановити факт, а саме те, що площа орендованого майна за Договором оренди становила 75,6 кв. м.;

- зобов'язати відповідачів повернути позивачу надмірно сплачену орендну плату, а саме: відповідача-1 у розмірі 44 717,59 грн., відповідача-2 у сумі 31 941,16 грн.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним.

В ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

З наведених правових норм випливає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В процесі судового розгляду було встановлено, що укладенню Договору оренди між позивачем та відповідачем-1 передувало відповідне звернення позивача з цього приводу. Так в листах №01/11244 від 05.06.2006р. та №01/11254 від 20.06.2006р. (том справи - 1, аркуші справи - 116, 117), позивач просив відповідача-1 укласти з ним договір оренди нерухомого майна в будинку №21 по вул. Нижній Вал в місті Києві, а саме: на приміщення площею 64,3 кв. м та приміщення площею 46,9 кв. м., що загалом становить 111,20 кв. м.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами спірного Договору оренди відповідач-1 передав, а позивач прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 111,20 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі відповідача-2.

При здійсненні розрахунку орендної плати приймалася за основу площу об'єкта оренди у розмірі 111,20 кв. м.

Згідно з Актами приймання-передачі в оренду та приймання-передачі (повернення) з оренди позивач прийняв в користування, а потім повернув відповідачу-1 приміщення площею саме 111,2 кв. м. (том справи - 1, аркуші справи - 28, 30). Жодних застережень (зауважень) позивача щодо площі орендованих приміщень названі Акти не містять.

Згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237 строк дії оспорюваного позивачем Договору закінчився 25.04.2009р.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача-1 з пропозицією про внесення змін до Договору оренди в частині розміру площі орендованого приміщення в період дії договору ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, зібрані у справі матеріали свідчать про те, що позивач прийняв в користування приміщення загальною площею 111,2 кв. м. і не зазначав про невідповідність площі об'єкту оренди ні під час використання цього приміщення, ні під час його повернення відповідачу-1.

З пояснень сторін випливає, що фактично спір у даній справі виник внаслідок невідповідності номерів кімнат, зазначених в Договорі оренди, їх нумерації в технічній документації на приміщення в будинку №21 по вул. Нижній Вал в місті Києві, а не площі цих кімнат. Вказані обставини підтверджуються рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237.

До того ж, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, позивач та відповідач-1 в оспорюваному Договорі оренди погодили та встановили загальну площу переданого в оренду майна у розмірі 111,2 кв. м. При цьому, сторони договору жодним чином не прив'язали нумерацію кімнат до поверхового плану приміщення, рівно як і не вказали конкретну площу кожної з цих кімнат.

Позивач в апеляційній скарзі зазначив про те, що в рішенні Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237 встановлено, що кімната, яка обліковувалася за №8 отримала №4.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому:

- описова частина має містити стислий виклад вимог позивача, відзиву на позовну заяву, заяв, пояснень і клопотань сторін та їх представників, інших учасників судового процесу, опис дій, виконаних господарським судом (огляд та дослідження доказів і ознайомлення з матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження);

- у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

На другому аркуші рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2012р. у справі №56/237, тобто в описовій частині рішення, дійсно вказано відомості, про які зазначає позивач, але не як такі, що встановлені судом, а як викладені в поясненнях третьої особи.

Натомість в мотивувальній частині названого судового рішення відсутнє посилання на встановлену судом зміну нумерації кімнати з №8 на №4.

Позивач просив суд визнати недійсним п.1.1 Договору оренди на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що відповідачі ввели його в оману щодо дійсного розміру орендованих ним приміщень.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. ст. 230 - 233 Цивільного кодексу України необхідно мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (аналогічна правова позиція наведена в п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на зібрані у справі матеріали, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не наведено обставин, з наявністю яких законодавство пов'язує недійсність правочину з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим позовна вимога про визнання недійсним п.1.1 Договору оренди задоволенню не підлягає.

Позивач просив суд зобов'язати відповідачів повернути позивачу надмірно сплачену орендну плату, а саме: відповідача-1 - 44 717,59 грн. орендної плати, відповідача-2 - 31 941,16 грн. орендної плати.

Проте, вказані вимоги є похідними від вимоги щодо визнання недійсним п.1.1 Договору оренди та по суті є наслідками, які підлягають застосуванню у зв'язку з недійсністю вказаного пункту договору. Оскільки в процесі перегляду справи колегія суддів не знайшла підстав для визнання п.1.1 Договору оренди недійсним, вимога про стягнення з відповідачів орендної плати задоволенню не підлягає.

Позивачем також було заявлено вимогу про встановлення того, що площа орендованого майна за Договором оренди становила 75,6 кв. м.

Однак колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що названа позовна вимога за своїм змістом є вимогою про встановлення юридичного факту і самостійне вирішення такої вимоги, тобто у вигляді окремої позовної вимоги, не передбачено нормами ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

В п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

За наведених обставин, провадження у справі в частині позовної вимоги про встановлення того, що площа орендованого майна за Договором оренди становила 75,6 кв. м. має бути припинено на підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідачі у відзивах на позов просили суд застосувати строк позовної давності до вимог про визнання п.1.1 Договору оренди недійсним та вимог про стягнення орендної плати.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Оскільки в процесі судового розгляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) позивача і, як наслідок, необхідність відмови в позові у зв'язку з необґрунтованістю останнього, правові підстави для застосування позовної давності відсутні.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного у позові.

Доводи апеляційної скарги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-35, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації "Всеукраїнська асоціація пенсіонерів" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015р. у справі №910/2600/15-г - без змін.

2. Матеріали справи №910/2600/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков