ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015 р. Справа №917/742/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрім-2000", вул. Крилова, 7, м. Миколаїв, 54038

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", вул. Івана Приходька, 141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621

про стягнення суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: не заявились

від відповідача: не з'явились

Суть спору: Розглядається позов про стягнення з відповідача заборгованості по договору поставки товару № 0079-СН від 24.01.2013р. в розмірі 201 407,86 грн, з яких: основний борг - 140 986,43 грн; пеня - 12 914,72 грн; інфляційні - 42 914,35 грн; 3% річних - 4 760,36 грн.

25 травня 2015 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача 140 986,43 грн основного боргу, 10 251,15 грн пені, 42 914,35 грн інфляційних та 4 760,36 грн - 3% річних.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 3.10. Постанови від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Суд приймає до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог та вирішує спір, виходячи з нової ціни позову.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, своїм правом на участь у розгляді справи не скористався, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом від 17.07.97 р., гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, проте не скористався своїми правами, передбаченими ст. 22 ГПК України та виходячи з того, що участь в судовому засіданні є правом, а не обов'язком сторони, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

24 січня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Електрім-2000" та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" укладений договір поставки товару №0079-СН (а.с. 11-14).

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору ТОВ "Електрім-2000" зобов'язувалось поставити і передати у власність відповідачу (Покупцю), визначений договором товар, а відповідач зобов'язувався прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату. Пунктом 1.2. договору встановлено, що найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) визначаються специфікаціями, що є додатками до цього договору.

У відповідності з пунктами 1.2. та 14.7. договору ТОВ "Електрім-2000" та відповідач уклали наступні додаткові угоди до договору, якими доповнили пункт 1.2. специфікаціями №№ 6-9, а саме:

додаткову угоду № 5 від 24.10.2013р., відповідно до якої договір доповнено специфікацією № 6 на поставку електрообладнання на загальну суму 67 494,14 грн (а.с. 13);

додаткову угоду № 6 від 14.11.2013р., відповідно до якої договір доповнено специфікацією № 7 на поставку електрообладнання на загальну суму 63 681,74 грн (а.с. 14);

додаткову угоду № 8 від 21.11.2013р., відповідно до якої договір доповнено специфікацією № 9 на поставку електрообладнання на загальну суму 9 810,55 грн (а.с. 15).

На виконання умов договору (з урахуванням змін, внесених до нього вказаними додатковими угодами), ТОВ "Електрім-2000" протягом січня 2014 року поставило відповідачу електрообладнання на загальну суму 140 986,43 грн, у т.ч.: відповідно до додаткової угоди № 5 від 24.10.2013 р. - на загальну суму 67 494,14 грн, що підтверджується видатковою накладною № ЭЛ-0000001 від 02.01.2014 р. та довіреністю № від 26.12.2013 р. (а.с. 16-17).

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди № 5 від 24.10.2013 р., поставлене електрообладнання мало бути оплачено відповідачем протягом 30 календарних днів після поставки, тобто у строк до 1 лютого 2014р. включно.

Відповідно до додаткової угоди № 6 від 14.11.2013 р. поставлено відповідачу товару на загальну суму 63 681,74 грн., що підтверджується видатковою накладною № ЭЛ-0000019 від 27.01.2014 р. та довіреністю № від 23.01.2014р. (а.с. 18-19).

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди № 6 від 14.11.2013 р. поставлене електрообладнання мало бути оплачено відповідачем протягом 30 календарних днів після поставки, тобто у строк до 26 лютого 2014р. включно.

Відповідно до додаткової угоди № 8 від 21.11.2013 р. поставлено відповідачу товару на загальну суму 9 810,55 грн, що підтверджується видатковою накладною № ЭЛ-0000006 від 15.01.2014 р. та довіреністю № від 13.01.2014 р. (а.с. 20-21).

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди № 8 від 21.11.2013 р. поставлене електрообладнання мало бути оплачено відповідачем протягом 30 календарних днів після поставки, тобто у строк до 14 лютого 2014 р. включно.

Таким чином, як зазначає позивач, відповідач повинен був у повному обсязі розрахуватись за отримане електрообладнання та сплатити ТОВ "Електрім-2000" 140 986,43 грн у строк до 26 лютого 2014р. включно.

Проте, порушуючи умови договору, станом на день подання позовної заяви відповідач за отримане електрообладнання не розрахувався, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у сумі 140 986,43 грн.

Зазначену суму боргу позивач просить суд стягнути з відповідача.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов'язань з боку відповідача щодо оплати вартості поставленого Товару, і позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 140 986,43 грн є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України). Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (п. 6 ст. 232 ГК України).

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.5. постанови від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (із змінами та доповненнями), частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що пеня нараховується протягом шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Відповідно до п. 10.5 договору, у випадку порушення покупцем строку остаточного розрахунку за поставлений товар, останній сплачує на користь постачальника неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час прострочення грошового зобов'язання від суми заборгованості за кожний день прострочення.

За розрахунком, здійсненим позивачем, щодо кожної поставки, здійсненої відповідно до вищезазначених накладних окремо, розмір пені складає 10 251,15 грн (на суму боргу 67 494,14 грн нараховано 4 343,67 грн пені за період з 01.04.2014 р. по 01.08.2014 р.; на суму боргу 63 681,74 грн нараховано 5 188,75 грн пені за період з 01.04.2014 р. по 26.08.2014 р.; на суму боргу 9 810,55 грн нараховано 718,73 грн пені за період з 01.04.2014 р. по 14.08.2014 р.).

Судом перевірено правильність нарахування пені. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення пені в розмірі 10 251,15 грн.

Крім того, відповідач просить суд стягнути з відповідача 4 760,36 грн - 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Перевіривши наданий розрахунок, суд дійшов висновку, що позивач неправильно визначив початок строку нарахування 3% річних за прострочення оплати за поставку товару на суму боргу 67 494,14 грн, здійснену відповідно до накладної № ЭЛ-0000001 від 02.01.2014 р. з 01.02.2014 р. (невраховано, що 01.02.2014 р. - останній день для здійснення розрахунків припав на вихідний день).

Відповідно до п. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Тому, останнім днем для здійснення розрахунків за поставлений товар по накладній № ЭЛ-0000001 від 02.01.2014р. слід вважати 03 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З огляду на викладене у позивача виникло права на нарахування 3% річних з 04.02.2014 р.

За перерахунком, здійсненим судом до стягнення з відповідача підлягає 2 329,93 грн за період з 04.02.2014 р. по 30.3.2015 р.

Також, позивач при нарахуванні 3% річних на суму боргу в розмірі 9 810,55 грн (поставка здійснена відповідно до накладної № ЭЛ-0000006 від 15.01.2014 р.) з 14.02.2014 р. не врахував, що 14.02.2014 р. є останнім днем для здійснення розрахунків.

За перерахунком, здійсненим судом до стягнення з відповідача підлягає 229,80 грн 3% річних за період з 15.02.2014 р по 30.03.2015 р.

Крім того, при нарахуванні 3% річних на суму боргу в розмірі 63 681,74 грн позивачем також, неправильно визначено початок строку нарахування 3% річних за прострочення оплати за поставку товару відповідно до накладної № ЭЛ-0000019 від 27.01.2014 р. - з 26.02.2014 р. (невраховано, що 26.02.2014 р. - останній день для здійснення розрахунків).

За перерахунком, здійсненим судом до стягнення з відповідача підлягає 2077,94 грн -3% річних за період з 27.02.2014 р. по 30.03.2015 р.

Всього, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 4 737,67 грн.

Вимоги позивача щодо стягнення інфляційний в сумі 42 914,35 грн за період лютий 2014 року - лютий 2015 року суд задовольняє повністю.

Судовий збір згідно до ст. 49 ГПК України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцька сталеливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрім-2000" 140986,43 грн основного боргу; 10251,15 грн пені; 42914,35 грн інфляційних; 4737,67 грн - 3% річних, 3977,79 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити

Суддя Сірош Д.М.