ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.05.15р. Справа № 904/2961/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕНОРА ЛТД", м. Дніпропетровськ

до Фізичної особи-підприємця Савіної Владислави Анатоліївни, м. Дніпропетровськ

про стягнення 24 733,30 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Журавльова Г.І. - представник (дов. №03 від 27.01.2015)

Комиза Г.Г. - представник (дов. № 25 від 10.12.2014)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕНОРА ЛТД" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Савіної Владислави Анатоліївни про стягнення на підставі договору оренди нежитлового приміщення № АК200513 від 01.06.2013 суми у розмірі 24 733,30 грн., з яких: інфляційні втрати у розмірі 18 727,95 грн., 10 % річних у розмірі 6 005,35 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2014 у справі № 904/2199/14 встановлений факт неналежного виконання відповідачем умов договору оренди нежитлового приміщення № АК200513 від 01.06.2013 та стягнуто 29 668,20 грн. заборгованість по орендній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції, 19 958,02 грн. заборгованість по оплаті експлуатаційного обслуговування з урахуванням встановленого індексу інфляції, 11 053,14 грн. заборгованість по оплаті компенсації комунальних витрат з урахуванням встановленого індексу інфляції, 1 724,10 грн. пеню за прострочення сплати орендної плати, 932,60 грн. пеню за прострочення сплати за експлуатаційне обслуговування, 226,44 грн. пеню за прострочення сплати з компенсації комунальних витрат; 1 070,00 грн. 10% річних за прострочення сплати орендної плати, 625,65 грн. 10% річних за прострочення сплати за експлуатаційне обслуговування; 95,69 грн. 10% річних за прострочення сплати компенсації комунальних витрат, 1 827,00 грн. судовий збір.

Позивач зазначає, що на виконання рішення, 10.03.2014 суд видав наказ на примусове виконання, на підставі якого 20.06.2014 Красногвардійським відділом державної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Вищезазначене рішення відповідачем виконано не в повному обсязі, та заборгованість у сумі 66 320,09 грн. залишилась непогашеною.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконав зобов'язання та не сплати суму заборгованості у розмірі 66 320,09 грн., позивач просить стягнути:

- інфляційні втрати за прострочення сплати орендної плати у розмірі 9 345,48 грн.;

- інфляційні втрати за прострочення сплати експлуатаційного обслуговування у розмірі 6 286,78 грн.;

- інфляційні втрати за прострочення сплати компенсації комунальних витрат у розмірі 3 095,69 грн.;

- 10% річних за прострочення сплати орендної плати у розмірі 2 958,69 грн.;

- 10% річних за прострочення сплати експлуатаційного обслуговування у розмірі 1 990,33 грн.;

- 10% річних за прострочення сплати компенсації комунальних витрат у розмірі 1 056,33 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 20.04.2015.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 20.04.2015 на 13.05.2015 та з 13.05.2015 на 26.05.2015.

26.05.2015 представник позивача подав письмові пояснення щодо нарахування 10% річних, в яких зазначає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання договору. Тобто грошове зобов'язання не може бути припинено у зв'язку із розірванням договору.

26.05.2015 представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача:

- інфляційні втрати за прострочення сплати орендної плати у розмірі 8 193,08 грн.;

- інфляційні втрати за прострочення сплати експлуатаційного обслуговування у розмірі 2 206,92 грн.;

- інфляційні втрати за прострочення сплати компенсації комунальних витрат у розмірі 3 070,08 грн.;

- 10% річних за прострочення сплати орендної плати у розмірі 2 958,69 грн.;

- 10% річних за прострочення сплати експлуатаційного обслуговування у розмірі 1 990,33 грн.;

- 10% річних за прострочення сплати компенсації комунальних витрат у розмірі 1 056,33 грн.

Частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд прийняв заяву позивача до розгляду.

Відповідач відзив на позов не надав, у судові засідання, призначені для розгляду справи, явку свого повноважного представника не забезпечив. Був належним чином повідомлений про дату та місце судового засідання.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.05.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.13 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕНОРА ЛТД» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Савіною Владиславою Анатоліївною (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №АК200513 (а.с.16).

Згідно з пунктом 1.1 договору, Меморіальний комплекс "Холокост" з багатофункціональним центром "Менора" (далі - БЦ) - це обєкт нерухомості, який розташований за адресою: Україна, м. Дніпропетровськ, вул. Шолом-Алейхема, буд. 4/26, частина якого, включаючи обєкт оренди належить орендодавцю на праві користування відповідно до статуту.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що об'єкт оренди - це приміщення, розташоване (і) в БЦ, що підлягає передачі в оренду на підставі цього договору, з наступними особливими характеристиками: нежитлове приміщення у блоку В, на поверху 2, приміщення №212 згідно План-схеми та Технічної специфікації об'єкту оренди, які зазначені у додатках №№1, 2 до цього договору, що є його невід'ємними частинами; площа 88, 60 кв.м.

Відповідно до пункту 2.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) об'єкт оренди, зазначений у п.1.2. цього договору, на умовах викладених у цьому договорі.

Пунктом 12.3 договору передбачено, що у випадку прострочення сплати орендної плати та інших платежів, які вказані в цьому договорі, або їх частин, у строки, які перевищують строки, встановлені цим договором, більш ніж на 1 (один) місяць, орендар сплачує орендодавцю 10% річних з суми прострочення.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2014 у справі № 904/2199/14 (а.с.11) встановлено наступне.

На виконання умов договору оренди № АК200513 від 01.06.2013 позивач надав, а відповідач прийняв в оренду нежитлове приміщення у блоку В, на поверху 2 - приміщення № 212, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шолом-Алейхема, буд. 4/26 та не сплатив орендні платежі, експлуатаційне обслуговування та компенсацію комунальних послуг у повному обсязі.

11.03.2014 сторонами була укладена угода про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №АК200513 від 11.03.2014, відповідно до умов якої сторони домовилися достроково припинити дію договору з 11.03.2014. 14.03.2014 відповідач повернув позивачу орендоване майно, що підтверджується актом приймання-передачі (повернення).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2014 у справі № 904/2199/14 стягнуто з відповідача 29 668,20 грн. заборгованість по орендній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції, 19 958,02 грн. заборгованість по оплаті експлуатаційного обслуговування з урахуванням встановленого індексу інфляції, 11 053,14 грн. заборгованість по оплаті компенсації комунальних витрат з урахуванням встановленого індексу інфляції, 1 724,10 грн. пеню за прострочення сплати орендної плати, 932,60 грн. пеню за прострочення сплати за експлуатаційне обслуговування, 226,44 грн. пеню за прострочення сплати з компенсації комунальних витрат; 1 070,00 грн. 10% річних за прострочення сплати орендної плати, 625,65 грн. 10% річних за прострочення сплати за експлуатаційне обслуговування; 95,69 грн. 10% річних за прострочення сплати компенсації комунальних витрат, 1 827,00 грн. судовий збір.

На виконання вищезазначеного рішення, 10.06.2014 було видано наказ на примусове виконання (а.с.13).

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідачем було частково погашено заборгованість у розмірі 860,76 грн.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем суму заборгованості не оплачено, тому є всі підстави для стягнення з відповідача 10 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму заборгованості за період невиконання зобов'язання боржником рішення суду, що і є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Факт невиконання договору та сума заборгованості встановлена у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2014 по справі № 904/2199/14.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, позивачем на підставі п. 12.3 договору нараховано 10% річних за період з 01.04.2014 по 31.03.2015 у сумі 6 005,36 грн. та інфляційні втрати за період з квітня 2014 по лютий 2015 у сумі 18 470,09 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 18 470,09 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивні вимоги щодо стягнення з відповідача процентів річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

11.03.2014 сторонами була укладена угода про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №АК200513 від 11.03.2014 (а.с.41).

Так, зокрема, в угоді зазначено:

1. Сторони дійшли згоди достроково припинити дію договору з 11.03.2014.

2. Орендар зобов'язується до 14.03.2014 звільнити та передати за актом прийому-передачі (повернення) об'єкт оренди, з урахуванням п.п.6.4-6.5 договору.

3. На день дострокового припинення договору орендар має заборгованість за платежами за договором у сумі 59 854,67 грн.

4. Ця угода вважається укладеною і набирає чинності з дати підписання її сторонами та є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 14.4 договору передбачено, що договір може бути достроково розірваний за взаємною письмовою згодою сторін або рішенням суду.

Згідно з пунктом 14.5 договору, при достроковому розірванні цього договору за взаємною згодою, сторони підписують угоду про розірвання цього договору, яка регулює остаточні фінансові та майнові умови взаємовідносин між сторонами.

Відповідно до пункту 14.6 договору, у будь-якому разі умови цього договору у частині виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором діють до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором.

Частинами 2 та 3 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Вищий господарський суд України в абзаці 2 п.1.12 Постанови від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснює, що відповідно до частин другої і третьої статті 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту цих норм випливає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов'язань.

Оскільки сторонами було передбачено у п. 14.6 договору те, що умови цього договору у частині виконання сторонами своїх обов'язків діють до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором, а сплата 10% річних у разі прострочення сплати орендної плати є обов'язком орендаря, тому суд дійшов висновку, що нарахування позивачем 10% річних є обґрунтованим.

Стосовно суми, на яку нараховуються проценти річних суд зазначає наступне.

Позивачем нараховано проценти річних на суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, тобто на суму заборгованості по орендній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 29 668,20 грн., на суму заборгованості по оплаті експлуатаційного обслуговування з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 19 958,02 грн. та на суму заборгованості по оплаті компенсації комунальних витрат з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 10 192,38 грн.

У пункті 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

Отже, позивач мав право нараховувати проценти річних лише на суму заборгованості, а саме на суму заборгованості по орендній платі у розмірі 29 184,39 грн., на суму заборгованості по оплаті експлуатаційного обслуговування 19 704,51 грн. та на суму заборгованості по оплаті компенсації комунальних витрат 10 105,00 грн.

Зробивши перерахунок процентів річних, суд встановив, що сума процентів річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 5 923,14 грн.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1 820,86 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 32 - 34, 36, 43, 44, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Савіної Владислави Анатоліївни (49089, м. Дніпропетровськ, пров. Архітектурний, буд. 3, кв. 8; ідентифікаційний код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕНОРА ЛТД" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Шолом-Алейхема, буд. 4/26; ідентифікаційний код 38114085) - 5 923,14 грн. 10 % річних, 18 470,09 грн. інфляційні втрати та 1 820,86 грн. судовий збір, про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 02.06.2015.

Суддя Я.С. Золотарьова