номер провадження справи 9/103/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 Справа № 908/2567/15-г

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2)

про стягнення суми 197921,92 грн.

Суддя Боєва О.С.

За участю представників:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: ОСОБА_4 (договір № б/н від 27.05.15), ОСОБА_3 (особисто, Свідоцтво НОМЕР_4 від 03.12.2002р.; паспорт НОМЕР_5 від 12.07.07)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат за період з 01.01.2012р. по 01.01.2015р. в сумі 24900 грн.; 24 % за невиконання договору за період з 01.01.2012р. по 01.01.2015р. в сумі 128021,92 грн.; 15 % річних за період з 01.01.2012р. по 01.01.2015р. в сумі 45000 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.04.2015р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/2567/15-г, судове засідання призначено на 14.05.2015р. Ухвалою суду від 14.05.2015р. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 28.05.2015р.

28.05.2015р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Справа розглянута без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

14.05.2015р. до суду від позивача надійшло уточнення позовних вимоги, в якому позивач уточнює періоди нарахування інфляційних, 24% та 15%, не зачіпаючи, при цьому, розміри цих нарахувань.

Заява не суперечить приписам ст. 22 ГПК України та прийнята судом до розгляду.

Позивач у судове засідання 28.05.2015р. не з'явився, але у попередньому судовому засіданні - 14.05.2015р., підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням уточнення позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Рішенням господарського суду Донецької області від 16.05.2012р. у справі № 19/239 стягнуто з відповідача на користь позивача суму 100000 грн. основного боргу, суму 24000 грн. - 24% річних за користування сумою позики, суму 28643,84 грн. - 15% річних та суму 42200 грн. інфляційних втрат. Однак відповідач не виконав дане рішення, суму основного боргу в розмірі 100000 грн. не сплатив, у зв'язку з чим, позивачем донараховано інфляційні витрати за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р. в сумі 24900 грн., 24 % за невиконання договору за період з 02.09.2009р. по 31.12.2014р. в сумі 128021,92 грн. та 15 % річних за період з 02.09.2009р. по 31.12.2014р. сумі 45000 грн. На підставі ст.ст. 11, 625, 1048, 1050 ЦК України просить позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні 28.05.2015р. проти позовних вимог заперечив, про що зазначив у своєму запереченні на позовну заяву та доповненні до заперечення, які надійшли до суду 13.05.2015о. та 28.05.2015р., зокрема, з наступних підстав. По-перше, відповідач незаконно став боржником позивача, у зв'язку з чим відповідач звернувся з письмовою заявою в прокуратуру Першотравневого району Донецької області. За наслідками заяви порушено кримінальне провадження, про що внесено запис в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за № 0000038. На даний час продовжується досудове розслідування та встановлюються всі обставини злочину та винні особи. По-друге, відповідач не підписував договір займу від 05.10.2006р. з позивачем. Що стосується надання грошей у розмірі 100000 грн., то дійсно у 2006р. відповідач під розписку отримав від позивача зазначену суму на строк 1 рік 1 місяць. Однак, сума 100000 грн. була повернута позивачу у визначений сторонами строк в 2007р., а останній, в свою чергу, повернув оригінал розписки відповідачу. Копію ж розписки позивач надав господарському суду Донецької області при розгляді справи 19/239, як доказ до договору позики від 05.10.2006р. Крім того, позивач в слідчий відділ Першотравневого РВ ГУМВД України в Донецькій області надав два договору позики, які кардинально відрізняються за текстом один від одного. За таких обставин, просить в позові відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 16.05.2012р. у справі № 19/239 позов ПП ОСОБА_2 задоволений частково. Стягнуто з ПП ОСОБА_3 на користь ПП ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 100000 грн., 24% річних за користування сумою позики у сумі 24000 грн., 15% річних у сумі 28643 грн. 84 коп., інфляційні у сумі 42200 грн., витрати по сплаті держмита у сумі 1948 грн. 44 коп., витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 285 грн. 27 коп. В решті частині позову відмовлено.

На виконання зазначеного рішення господарським судом Донецької області видано наказ № 19/239 від 01.06.2012р.

Рішення господарського суду Донецької області від 16.05.2012р. у справі № 19/239 набрало законної сили.

У рішенні від 16.05.2012р. по справі № 19/239 судом, зокрема, встановлено наступне: « 05.10.2006р. між підприємцем ОСОБА_2 (позикодавець, позивач у справі) та підприємцем ОСОБА_3 (позичальник, відповідач у справі) було укладено договір позики, згідно умов якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальникові гроші в сумі 100000 грн., еквівалентне 20000 дол. США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником у момент передачі йому суми позики. Розписка дійсна, як копія та і оригінал. Цей договір позики передбачає нарахування 24 відсотка річних за користування сумою позики (п.1 договору). Пунктом 2 договору сторони встановили, що зазначену суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 05.10.2007р. Позика повертається рівними частинами разом з відсотками щомісячно, кожного 5-го числа починаючи з 05.11.2006р. За умовами п.3 договору, після повернення позики повної суми, позикодавець повинен написати розписку позичальнику про те, що гроші в повному обсязі повернуті в якій сумі та в якій валюті (в національній валюті, чи в іншій). Наявність розписки позикодавця підтверджується виконанням позичальника свого обов'язку. Розписка повинна бути підписана позикодавцем про те, що сума боргу погашена у повному обсязі. 05.10.2006р. відповідач надав розписку про отримання від позивача грошових коштів у розмірі 100000 грн. для здійснення господарської діяльності».

Рішенням також встановлено, що свої обов'язки щодо своєчасного повернення позики відповідач не виконав, а тому має позичкову заборгованість в розмірі 100000 грн. Також з даного рішення вбачається, що відповідачу нараховані інфляційні втрати за період з 05.10.2006р. по 02.09.2009р. у сумі 42200 грн., 24% річних за користування сумою позики за період з 05.10.2006р. по 02.09.2009р. у сумі 24000 грн. та 15% річних за період з 05.10.2006р. по 02.09.2009р. у сумі 28643,84 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень позивача, та не заперечується відповідачем, станом на час розгляду даної справи рішення суду у справі № 19/239, в т.ч., в частині стягнення основного боргу в розмірі 100000 грн., не виконано.

Предметом позову у даній справі № 908/2567/15-г є, зокрема, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 128021,92 грн. - 24% річних за період з 02.09.2009р. по 31.12.2014р.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами договору позики від 05.10.2006р. сторонами визначено, що даний договір передбачає нарахування 24% річних. Позика повертається рівними частинами разом з відсотками щомісячно.

Нараховані 24% річних за користування сумою позики є законними та обґрунтованими. Однак, перевіривши розрахунок 24%, суд вважає за необхідне скоригувати його в частині визначення періоду, оскільки рішенням суду у справі № 19/239 річні за користування сумою позики були нараховані по 02.09.2009р. У зв'язку з зазначеним, 24% річних повинні нараховуватися за період з 03.09.2009р. по 31.12.2014р., сума річних при цьому складає 127890,41 грн.

Таким чином до стягнення підлягає сума 127890,41 грн. - 24% річних за період з 03.09.2009р. по 31.12.2014р.

Також позивач просить стягнути з відповідача суму 45000 грн. - 15 % річних за період з 02.09.2009р. по 31.12.2014р. та суму 24900 грн. інфляційних витрат за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо законом чи договором не встановлений інший розмір відсотків.

За приписами п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З приписів розділу 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Так, у п. 7 договору позики сторонами, зокрема, визначено, що у разі, якщо відповідач не повернув суму позики, відповідно до цього договору, він зобов'язаний сплатити 15% річних від простроченої суми.

Отже, нарахування позивачем 15% річних та інфляційних втрат є обґрунтованим та законним. Проте, перевіривши розрахунок 15% річних, суд також коригує його в частині періоду нарахування, а саме: 15 % річних повинні нараховуватись з 03.09.2009р. по 31.12.2014р. При цьому, їх розмір визначений позивачем вірно.

Розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем правильно.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 24900 грн. інфляційних витрат та суми 45000 грн. - 15 % річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, в цілому, позовні вимоги задовольняються частково.

Доводи відповідача, викладені у запереченні на позовну заяву та доповненні до нього, спростовуються вищевикладеним, а також наступним.

Щодо доводів відповідача, що в провадженні Першотравневого РВ ГУМВС України в Донецької області знаходиться кримінальна справа, яка внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038 за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 3 ст. 190 КК України, та на даний час триває досудове розслідування за вказаною кримінальною справою, то зазначені доводи не спростовують вищевикладених висновків суду. Крім того, вчинення злочину, в даному випадку шахрайства як стверджує відповідач, не підтверджено відповідачем належними та допустими доказами. В даному випадку, зазначене може бути підтверджено лише вироком суду в кримінальному провадженні, яке набрало законної сили.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позовній заяві позивач також просить покласти витрати на транспорт та юридичні послуги на відповідача.

Проте, у судовому засіданні 14.05.2015р. позивач зазначив, що не підтримує дані вимоги. Крім того, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивачем не визначено розміру понесених ним витрат, самі ж витрати, якщо такі мали місце, не підтверджені документально. Отже суд не вбачає підстав для покладення вказаних витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2; ідентиф. номер НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідентиф. номер НОМЕР_3) суму 127890 (сто двадцять сім тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 41 коп. грн. - 24% річних, суму 24900 (двадцять чотири тисячі дев'ятсот) грн. інфляційних втрат, суму 45000 (сорок п'ять тисяч) грн. - 15 % річних, суму 3955 (три тисячі дев'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 81 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Суддя О.С. Боєва

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Повне рішення підписано 03.06.2015р.