РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа № 924/1862/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Гудак А.В.

суддів Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Фермерське господарство "Лебідь" на рішення господарського суду Хмельницької області від 23.02.15 р.

у справі № 924/1862/14 (суддя Танасюк О.Є. )

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Відродження" с.Громада,Любарського району,Житомирської області

відповідач Фермерського господарство "Лебідь"

за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділ ДВС Полонського районного управління юстиції у Хмельницькій області

про стягнення 13342,99 грн., з яких: 11737,34 грн. - інфляційні втрати; 1605,65 грн. - 3% річних

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

третя особа - не з'явилась

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 23 лютого 2015 року у справі № 924/1862/14( суддя Танасюк О.Є. ) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Відродження" до Фермерського господарства "Лебідь", за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділ ДВС Полонського районного управління юстиції у Хмельницькій області про стягнення 13 342,99 грн., з яких: 11 737,34 грн.- інфляційні втрати; 1605,65 грн. - 3 % річних задоволено частково.

Стягнуто з фермерського господарства "Лебідь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Відродження" 7785,73 грн. інфляційних втрат, 1018,52 грн. 3% річних, 1205,53 грн. витрат по оплаті судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст. 173 ч.2 ,ст.175 Господарського кодексу України, ч.5 ст.11, ст. ст. 509, 598, 599, 612, ч.2 ст. 625, ч.3 ст.693 Цивільного кодексу України, п.п. 1.4, 3.1, 5.2, п.5.4, абз. 4 п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 27.10.2014р. № 01-06/1666/14 "Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", п.12.11-12.13,12.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. № 512/5 та прийшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено обов'язку боржника сплатити та відповідно право кредитора нараховувати інфляційні втрати та 3% річних на суму попередньої оплати.

Після прийняття судового рішення про стягнення суми попередньої оплати обов'язок боржника про повернення попередньої оплати стає грошовим зобов'язанням, невиконання якого допускає можливість застосування до боржника вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Рішення суду від 08.07.2014р., яким стягнуто з відповідача на користь позивача суму попередньої оплати, набрало чинності 24.07.2014р.,а кошти на рахунок позивача надійшли 11.12.2014р. в сумі 50000,00 грн. та 17.12.2014р. - в сумі 52640,75 грн.

Враховуючи положення постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013р. суд прийшов до висновку , що правомірним є нарахування інфляційних та 3% річних за період з дня, наступного за днем набрання законної сили судовим рішенням про стягнення попередньої оплати до дня, що передує даті зарахування коштів на рахунок кредитора (тобто з 25.07.2014р. по 02.12.2014р. (дата визначена позивачем, що передує даті зарахування коштів на його рахунок).

Не погодившись з постановленим рішенням, відповідач Фермерське господарство "Лебідь" звернулось з апеляційною скаргою, в якій вказує, що оскаржуване рішення є безпідставним та упередженим, у зв'язку з тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначає, що 24.07.2014р. на виконання рішення господарського суду від 08.07.2014р видано судовий наказ № 924/656/14,а 29 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження .

30.10.2014р. відділом ДВС Полонського РУЮ саме на виконання наказу господарського суду № 924/656/14 на підставі вимоги № 107 від 30.10.2014р. із рахунку боржника примусово були списані кошти в розмірі 112942,72 грн. та зараховані на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Скаржник вказує, що згідно вимог п.8 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження стосовно боржника підлягає закінченню, так як має місце фактичне виконання боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Крім того, апелянт наголошує, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично виконано, то згідно п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р., кредитор не вправі після цього, вимагати від боржника стягнення в судовому порядку суми інфляційних нарахувань та процентів річних.

З огляду на положення Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.12р. № 512/5 , боржник позбавлений можливості здійснювати контроль за рухом коштів, які вибули із його оперативного управління у зв'язку із здійснення ДВС виконавчого провадження, не несе будь - якої відповідальності за порушення строку перерахування ДВС коштів до банку, який обслуговує стягувача, або щодо несвоєчасності зарахування коштів ДВС або банком на рахунок стягувача.

Апелянт у скарзі наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази прострочення строку перерахування коштів до банку, який обслуговує стягувача, або докази того , що несвоєчасне зарахування коштів на рахунок стягувача у період із 03.11.2014 р. по 17.12.2014 р. виникло з вини боржника.

Враховуючи наведене, просив скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 23.02.2015р. у даній справі та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

У судове засідання сторони, третя особа не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Про час та місце апеляційного розгляду справи попереджались в установленому порядку та заздалегідь, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 110-112).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони та третя особа належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників сторін, третьої особи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фермерського господарства "Лебідь" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, попередньо в провадженні господарського суду Хмельницької області знаходилась справа № 924/656/14 за позовом ТзОВ « Агрофірма Відродження " до ФГ "Лебідь" про стягнення коштів.

В межах розгляду зазначеної справи встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Відродження", як покупцем та Фермерським господарством "Лебідь", як продавцем , 26.12.2013 р. було укладено Договір поставки № 222 від 26.12.2013 р. зі строком дії до 30.06.2014 р.

Як вбачається з умов договору( п.1.1) , продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити (сою) товар (а.с.38).

Відповідно до п.4.4 Договору за окремою домовленістю сторін в розрахунках може застосовуватись попередня оплата Товару. У випадку попередньої оплати Товару, Продавець зобов'язаний здійснити поставку Товару протягом 2(двох) робочих днів з моменту здійснення платежу покупцем ( а.с. 38 зворот.)

Згідно п.4.5 Договору у випадку порушення строку поставки відповідно до умов пункту 4.6 цього Договору більше ніж на 1(один) день, Продавець зобов'язується негайно повернути усю суму попередньої оплати, здійсненої покупцем.

Так, відповідачем було недопоставлено товар позивачу на суму 94 595,00 грн, у зв'язку з чим Агрофірма "Відродження" звернулась до ФГ "Лебідь" з вимогою (лист № 40 від 02.04.2014 р.) виконати зобов'язання по договору поставки № 222 від 26.12.2013 р. та поставити товар на зазначену суму ( попередньої оплати).

30.04.2014 р. ТОВ Агрофірма "Відродження" надіслало на адресу ФГ "Лебідь" вимогу № 46 про виконання зобов'язання, в якій ТОВ Агрофірма "Відродження" вимагає в термін до 10.05.2014 р. повернути залишок суми попередньої оплати в розмірі 94595,00 грн., а також сплатити штраф в розмірі 4729,75 грн.

Враховуючи те, що відповідач не виконав вимоги позивача, а саме попередню оплату не повернув, ТОВ "Агрофірма "Відродження" звернулась до суду із позовом про стягнення з ФГ "Лебідь" 94595,00 грн. суми попередньої оплати, на яку не поставлено товар, 4729,75 грн. штрафу та 54392,12 грн. завданих збитків.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 08.07.2014р. по справі № 924/656/14 позов ТОВ "Агрофірма "Відродження" до ФГ "Лебідь" задоволено частково. Присуджено до стягнення з ФГ "Лебідь" на користь ТОВ "Агрофірма "Відродження" 94595,00 грн. (попередня оплата), 1891,90 грн. витрат по оплаті судового збору, 6153, 85 грн. витрат на послуги адвоката. В решті позову відмовлено. ( а.с.15-16).

24.07.2014р. на виконання зазначеного рішення видано судовий наказ №924/656/14.

08.08.2014р. ТОВ "Агрофірма "Відродження" звернулося до відділу ДВС Полонського районного управління юстиції у Хмельницькій області із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу господарського суду Хмельницької області № 924/656/14 від 24.07.2014р.

29.09.2014р. старшим державним виконавцем відділу ДВС Полонського районного управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду № 924/656/14 від 24.07.2014р. ( а.с.57)

30.09.2014р. відділом ДВС Полонського районного управління юстиції (супровідний лист від 30.09.2014р. вих. № 2842) фермерському господарству "Лебідь" було направлено для виконання постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2014р., винесену на підставі наказу господарського суду № 924/656/14 від 24.07.2014р. Як вбачається із даного супровідного листа, на останньому стоїть відмітка про отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2014р. представником ФГ "Лебідь" Лебеденко Г.Є. 29.10.2014р.( а.с.57,58).

13.10.2014р. старшим державним виконавцем відділу ДВС Полонського районного управління юстиції винесено постанову про арешт коштів боржника в сумі 112942,72 грн. ( а.с.61).

Відповідно до платіжної вимоги № 107 від 30.10.2014р. відділом ДВС Полонського РУЮ 03.11.2014р. було стягнуто з ФГ "Лебідь" 112942,72 грн., про що свідчить печатка банку про проведення операції (а.с.66).

Платіжним дорученням № 1043 від 05.11.2014р. відділом ДВС Полонського РУЮ перераховано на рахунок ТОВ "Агрофірма "Відродження" 102640,75 грн. в якості боргу ФГ "Лебідь" (а.с.67).

Згідно банківських виписок, кошти на рахунок позивача надійшли 11.12.2014р. в сумі 50000,00 грн. та 17.12.2014р. - в сумі 52640,75 грн.

Відповідно до довідки позивача від 02.12.2014р. за вих. №116 залишок несплачених коштів ФГ "Лебідь" на користь ТОВ "Агрофірма "Відродження" згідно наказу господарського суду від 24.07.2014р. № 924/656/14 становив: 94595,00 грн. - заборгованість, 1891,90 грн. - витрати по оплаті судового збору, 6153,85 грн. витрати на послуги адвоката ( а.с.17).

З огляду на зазначені обставини та враховуючи, що рішення суду від 08.07.2014р. відповідачем не виконувалося, позивач звернувся з позовом про стягнення з ФГ "Лебідь" 11737,34 грн. інфляційних втрат та 1605,65 грн. 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з 10.05.2014р. по 02.12.2014р.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст. 202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Як вбачається з абзацу 2 п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічна позиція закріплена, в п. 3.1., п.4.1 Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Крім того, відповідно до абзацу 4 п. 7.1. постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування та нарахування трьох процентів річних на заборгованість, яка стягнута за рішенням суду можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

З огляду з вищезазначених норм чинного законодавства, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне вказати наступне.

Як зазначалось вище, відповідно до рішення господарського суду Хмельницької області від 08.07.2014р., з Фермерського господарства "Лебідь" на користь ТОВ "Агрофірма "Відродження" стягнуто 94595,00 грн. попередньої оплати, 1891,90 грн. витрат по оплаті судового збору, 6153, 85 грн. витрат на послуги адвоката. ( а.с.15-16).

Таким чином, після прийняття вказаного рішення про стягнення суми попередньої оплати обов'язок боржника про повернення попередньої оплати став грошовим зобов'язанням.

Це узгоджується з п.5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р.«Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" , де міститься вказівка про те, що господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Як зазначалось вище, 08.08.2014р. ТОВ "Агрофірма "Відродження" звернулося до відділу ДВС Полонського районного управління юстиції у Хмельницькій області із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу господарського суду Хмельницької області № 924/656/14 від 24.07.2014р. У вказаній заяві позивачем зазначено рахунок, на який просив перерахувати присуджені до стягнення кошти.

В подальшому, 29.09.2014р. старшим державним виконавцем відділу ДВС Полонського районного управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду №924/656/14 від 24.07.2014р. ( а.с.57)

30.09.2014р. відділом ДВС Полонського районного управління юстиції фермерському господарству "Лебідь" було направлено для виконання постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2014р., винесену на підставі наказу господарського суду № 924/656/14 від 24.07.2014р.

13.10.2014р. старшим державним виконавцем відділу ДВС Полонського районного управління юстиції винесено постанову про арешт коштів боржника в сумі 112942,72 грн. ( а.с.61).

Відповідно до п.1 ст. 45 Закону України „Про виконавче провадження", передбачено, що грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 3 ст. 45 вказаного Закону стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 54 цього Закону).

При цьому державний виконавець керується Пунктом 12.11. - 12.13., 12.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012р. №512/5.

Так, відповідно до платіжної вимоги №107 від 30.10.2014р. відділом ДВС Полонського РУЮ 03.11.2014р. було стягнуто з ФГ "Лебідь" 112942,72 грн., про що свідчить печатка банку про проведення операції (а.с.66).

Платіжним дорученням №1043 від 05.11.2014р. відділом ДВС Полонського РУЮ перераховано на рахунок ТОВ "Агрофірма "Відродження" 102640,75 грн. в якості боргу ФГ "Лебідь" (а.с.67).

Згідно банківських виписок, кошти на рахунок позивача надійшли 11.12.2014р. в сумі 50000,00 грн. та 17.12.2014р. - в сумі 52640,75 грн.

Як вірно встановлено в суді першої інстанції та підтверджено довідкою позивача від 02.12.2014р. за вих. №116 на вказану дату залишок несплачених коштів ФГ "Лебідь" на користь ТОВ "Агрофірма "Відродження" згідно наказу господарського суду від 24.07.2014р. № 924/656/14 становив: 94595,00 грн. - заборгованість, 1891,90 грн. - витрати по оплаті судового збору, 6153,85 грн. витрати на послуги адвоката ( а.с.17).

Звертаючись до суду з даним позовом,позивач просив стягнути інфляційні та 3% річних за період з 10 травня 2014р.(термін,зазначений у вимозі про повернення попередньої оплати) і до 02 грудня 2014 року (день подання позову ).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з огляду на положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. та ст. 625 ЦК України, правомірним є нарахування інфляційних та 3% річних за період з дня , наступного за днем набрання законної сили судовими рішенням про стягнення коштів і до дня звернення позивача до суду з даним позовом (яка передує даті зарахування коштів на рахунок позивача ) , тобто з 25.07.2014р. по 02.12.2014 р.

Що стосується інфляційних втрат, колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що до стягнення підлягає 7 785,73 грн. ( за період з серпня 2014р. по листопад 2014 р.) .

Крім того, судова колегія вважає правомірним стягнення з відповідача 3 % річних за період з 25.07.2014р. по 02.12.2014 р. ( 131 день прострочення), що становить - 1018,52 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат на суму 3951,61 грн. та 3% річних на суму 587,13 грн. за період з 10.05.2014 р. до дня набрання рішенням законної сили , суд першої інстанції правомірно відмовив у позові ,оскільки позивачем здійснено нарахування на суму попередньої оплати ,яка не є грошовим зобов»язанням .

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими та помилковими доводи скаржника щодо своєчасного перерахування коштів на рахунок стягувача, оскільки з огляду на положення п.1.4. постанови Пленуму ВГС України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому, порушення строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 цього Кодексу).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апелянта є безпідставними та подані докази не спростовують вірного висновку суду про часткове задоволення позовних вимог.

В силу ст.ст. 33, 38, 43, 47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Хмельницької області від 23.02.2015 року у справі № 924/1862/14.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 23 лютого 2015 року у справі № 924/1862/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лебідь" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Гулова А.Г.