ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 р. Справа № 917/668/15

за позовом Приватного підприємства «Тиса - Нафтогаз» , вул. Серьогіна, 17, м.Полтава, 36008

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЯЦИНОВО - СЛОБІДСЬКИЙ КАР'ЄР ПІСКУ», вул. Київське Шосе, 44, кв. 75, м. Полтава, 36021

про стягнення грошових коштів у сумі 53 639,91 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: Ярошенко С.М.

від відповідача: не з'явився

Після виходу з нарадчої кімнати 02.06.2015 р., суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення (05.06.2015р.).

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 53639,91 грн. заборгованості за договором поставки №01/07-14 від 01.07.2014 р., з яких: 44230,00 грн. основна заборгованість, 5238,82 грн. збитки від інфляції, 456,23 грн. 3% річних та 3714,86 грн. пені.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві та надав додаткові докази та письмові пояснення по справі.

Відповідач явку представника у засідання не забезпечив, будь-яких пояснень по суті спору від відповідача на адресу суду не надійшло. Попереднє судове засідання було відкладено на підставі клопотання відповідача про перенесення засідання на іншу дату.

Згідно ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. В даному випадку цей строк закінчується, а тому суд не може більше відкладати розгляд справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

01 липня 2014 року між сторонами було укладено договір поставки № 01/07-14 від (надалі - договір, копія а.с - 40) згідно якого позивач (продавець) в порядку та на умовах, визначених в даному договорі зобов'язується передати у власність покупцю (відповідачу), а покупець, в порядку та на умовах визначених у цьому договорі прийняти та оплатити товар: ПММ (газовий конденсат, нафта, легка фракція, компонент автомобільного палива, Бензини А-76, А-92, А-95, Дизельне паливо, компонент дизельного палива, фракція лігроїнова вуглеводнева, деетанпропанбутанізований конденсат, паливо альтернативне для дизельних двигунів В-30, паливо моторне альтернативне АЕ-92 е40, АЕ-95 е50, залишок кубовий, пічне паливо, бітум) в кількості - згідно видаткових накладних.

Відповідно до п. 1.2 договору відповідач здійснює оплату за товар продавцю із розрахунку: по цінам на день відвантаження. Загальна сума договору складає: згідно виставлених рахунків.

Згідно з п. 2.1 договору, на протязі 3 банківських днів відповідач зобов'язується внести оплату згідно виставлених рахунків. Пунктом 2.2 встановлено, що розрахунки за придбаний товар здійснюються відповідачем шляхом безготівкового перерахування всієї суми зі свого розрахункового рахунку на розрахунковий рахунок позивача. Кінцевий взаєморозрахунок між сторонами проводиться на протязі 3-х банківських днів з моменту отримання товару.

Відповідно до п. 3.1. договору передача товару здійснюється продавцем покупцю згідно видаткових накладних.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що відповідач зобов'язаний у встановлений цим договором термін сплатити ціну товару. У разі порушення терміну оплати за товар, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а також пеню у розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання та передав (поставив) відповідачу товар у належній кількості. Зазначений факт підтверджується заправочними відомостями та видатковими накладними на загальну суму 266 284,80 грн., а саме:

- видаткова накладна № 2968 від 29.07.2014 року на суму 17 226,00 грн.

- видаткова накладна № 2981 від 31.07.2014 року на суму 16 520,00 грн.

- видаткова накладна № 3016 від 13.08.2014 року на суму 47 502,00 грн.

- видаткова накладна № 3030 від 19.08.2014 року на суму 23 950,50 грн.

- видаткова накладна № 3041 від 26.08.2014 року на суму 16 786,00 грн.

- видаткова накладна № 3060 від 01.09.2014 року на суму 45 517,90 грн.

- видаткова накладна № 3097 від 15.09.2014 року на суму 54 818,40 грн.

- видаткова накладна № 3234 від 17.11.2014 року на суму 43 964,00 грн. (а.с. -

Факт поставки товару позивачем підтверджується також належним чином оформленими довіреностями на отримання представником відповідача товарно-матеріальних цінностей (арк. спр. 61-65).

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на виконання умов договору були виставлені рахунки на оплату, а саме: № 2968 від 25.07.2014 року, № 2973 від 30.07.2014 року, № 3016 від 13.08.2014 року, № 3025 від 15.08.2014 року, № 3041 від 26.08.2014 року, № 3050 від 01.09.2014 року, № 3079 від 15.09.2014 року, № 3087 від 24.09.2014 року, № 3105 від 02.10.2014 року, № 3131 від 14.10.2014 року, № 3133 від 14.10.2014 року, № 3222 від 17.11.2014 року.

Як зазначає позивач, відповідачем в рахунок виконання умов договору щодо оплати поставленого товару, на користь позивача були перераховані грошові кошти на загальну суму 222 054,80 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, а саме:

- - платіжне доручення № 199_7U010 від 30.07.2014 року на суму 17 226,00 грн.;

- - платіжне доручення № 202_7V031 від 31.07.2014 року на суму 16 520,00 грн.;

- - платіжне доручення № 218_8D025 від 13.08.2014 року на суму 36 520,00 грн.;

- - платіжне доручення № 222_8F020 від 15.08.2014 року на суму 27 502,00 грн.;

- - платіжне доручення № 233_8S025 від 28.08.2014 року на суму 23 950,50 грн.;

- - платіжне доручення № 257_9H007 від 16.09.2014 року на суму 54 818,40 грн.;

- - платіжне доручення № 260_9I013 від 18.09.2014 року на суму 45 517,90 грн.

Таким чином, як зазначає позивач, відповідач не виконав належним чином умови договору в частині повної оплати вартості поставленої продукції, в порядку та на умовах передбачених розділом 2 договору, в зв'язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у сумі 44 230,00 грн. Зокрема, позивач зазначає, що відповідачем частково оплачений рахунок № 3041 від 26.08.2014 року залишок по якому складає 266 грн. та повністю не оплачено рахунки:

- № 3087 від 24.09.2014 року на суму 21 353,00 грн.;

- № 3105 від 02.10.2014 року на суму 17 382,00 грн.;

- № 3131 від 14.10.2014 року на суму 2 352,00 грн.;

- № 3133 від 14.10.2014 року на суму 2 863,00 грн.;

- № 3222 від 17.11.2014 року на суму 14,00 грн.

Докази того, що дана заборгованість сплачена на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору позивач 05.12.2014 року направив на адресу відповідача вимогу сплати кошти у сумі 44230,00 грн за отриманий товар ( копія претензії та докази направлення в матеріалах справи, а.с. -32-38). Відповіді від відповідача на дану претензію на адресу позивача не надходило.

Крім того, позивач на підставі п. 4.5 договору та ст. 625 ЦК України нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 714,86 грн., за період з 21.11.2014 р. по 05.02.2015 р. в розмірі 2612,60 грн. та з 06.02.2015 р. по 28.02.2015 р. в розмірі 1086,97 грн., збитки від інфляції в розмірі 5238,82 грн., за період з 30.08.2014 р по 20.11.2014 р. в розмірі 19,68 грн. та з 21.11.2014 р. по 28.02.2015 р. в розмірі 5219,14 грн., а також 3% річних розмірі 456,23 грн., за період з 30.08.2014 р. по 20.11.2014 р. в розмірі 1,81 грн. та з 21.11.2014 р. по 28.02.2015 р. в розмірі 454,42 грн.

Таким чином, загальна сума, заявлена до стягнення становить 53639,91 грн.

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

На підставі матеріалів справи, поданих сторонами доказів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 44230,00 грн. є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами (договір поставки, видаткові накладні, які містять всі необхідні реквізити, передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", рахунки на оплату, докази часткової оплати) та підлягають задоволенню. Відповідач своїми процесуальними правами не скористався, жодних доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості перед позивачем, не надав.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Судом перевірено методику нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за допомогою калькулятора ІПС "Ліга". За результатами розрахунку суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 5238,82 грн. інфляційних втрат, 456,23 грн. 3% річних та 3714,86 грн. пені за вказані у позові періоди (в редакції уточненого розрахунку позовних вимог) підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Відповідач правами, наданими йому ГПК України, не скористався, доказів, що спростовували б наявність боргу чи його розмір, не надав.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача вартість послуг адвоката.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до частини третьої статті 48 ГПК витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Дія названого Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Таким чином, судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Як свідчать надані суду докази, а саме - договір № 16 від 26.03.2015 р. про надання послуг правової допомоги (а.с. - 89), додаткова угода №1 від 17.04.2015 р. (а.с.- 130), платіжне доручення №1252 від 17.04.2015 р. на суму 5500,00 грн. (а.с. - 90 ), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.- 99) позивачем понесено витрати на оплату послуг адвоката в сумі 5500 грн.

За даних обставин, судовий збір та судові витрати, сплачені позивачем, покладаються на відповідача відповідно до приписів ст.49 ГПК України

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43,49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЯЦИНОВО - СЛОБІДСЬКИЙ КАР'ЄР ПІСКУ» (вул. Київське Шосе, 44, кв. 75, м. Полтава, 36021, ) на користь Приватного підприємства «Тиса - Нафтогаз» (вул. Серьогіна, 17, м. Полтава, 36008, код 33090541)- 44 230,00 грн. основного боргу, 5238,82 грн. збитків від інфляції, 456,23 грн. 3% річних, 3714,86 грн. пені, 1827,00 грн. судового збору та 5500,00 грн. витрат на послуги адвоката.

3. Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 05.06.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя