КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 925/235/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Федорчука Р.В.

Тищенко А.І.

Представники сторін: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Центрпостач»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.04.2015

у справі № 925/235/15 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Центрпостач»

до Фермерського господарства «Престиж Агро Люкс»

про стягнення 92 035, 36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс Центрпостач» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фермерського господарства «Престиж Агро Люкс» (далі, відповідач) про стягнення 92 035, 36 грн., а саме: 78 197,57 грн. залишку основного боргу, 10 302,79 грн. пені та 3 535,00 грн. 3% річних за прострочення розрахунків на підставі укладених між сторонами Договорів № 0145/2012 від 18.12.2012 та Договору № 0010/12/12 про надання послуг із монтажу обладнання від 25.12.2012, укладених між сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого товару за Договором № 0145/2012 від 18.12.2012 та наданих послуг за Договором № 0010/12/12 від 25.12.2012.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.04.2015 у справі № 925/235/15 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс Центрпостач» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 10.04.2015 у справі № 925/235/15 в повному обсязі та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що він належним чином виконав свій обов'язок по поставці товарів та наданню послуг за спірними договорами, у той час, як відповідач свого обов'язку по оплаті за договорами належним чином не виконав.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2015 у зв'язку із перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці для розгляду апеляційної скарги у справі № 925/235/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Федорчук Р.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2015 апеляційну скаргу позивача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 09.06.2015.

Представник відповідача 02.06.2015 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити рішення Господарського суду Черкаської області від 10.04.2015 у справі № 925/235/15 без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. У своєму відзиві відповідач наголосив на тому, що в лютому 2015 року Фермерське господарство «Престиж Агро Люкс» розрахувалося із позивачем по основній заборгованості та судовим витратам у справі в повному обсязі, а пеню та 3% річних просив не стягувати через несприятливі погодні умови, які спричинили недоотримання господарством врожаю та доходів від сільськогосподарського виробництва. Крім того, наголосив, що вимоги позивача про стягнення пені є безпідставними, оскільки умовами Договору № 0010/12/12 про надання послуг із монтажу обладнання від 25.12.2012 стягнення пені за прострочення розрахунків не передбачено.

Представники сторін у судове засідання, призначене на 09.06.2015, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання по розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень, у зв'язку з чим колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Так, 18.12.2012 між сторонами у справі укладено Договір № 0145/2012 (далі, Договір № 1; том 1, а.с. 15), за умовами якого позивач передає відповідачу, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити обладнання для тваринницьких ферм (обладнання місць утримання, вентиляційна система для свиней на відгодівлі). Загальна сума договору складає 611 351,31 грн.

За умовами Договору № 1 оплата обладнання проводиться частинами по 30%, 50% та 20% поетапно після укладення договору, після поставки обладнання та після закінчення монтажу обладнання (пункти 3.1.1. - 3.1.3. Договору).

Згідно пункту 3.2. Договору датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий (поточний) рахунок постачальника.

Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначив, що він на виконання умов Договору № 1 передав відповідачу товар, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними № 1244 від 31 грудня 2012 року на суму 54 174,42 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 25); № 14 від 09 січня 2013 року на суму 165 851,70 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 27); № 131 від 08 лютого 2013 року на суму 208 474,48 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 31); № 132 від 08 лютого 2013 року на суму 114 645,70 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 29); № 133 від 11 лютого 2013 року на суму 4 036,50 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 32); № 143 від 12 лютого 2013 року на суму 21 236,36 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 33); № 579 від 13 червня 2013 року на суму 3 359,08 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 35); № 953 від 20 вересня 2013 року на суму 1 048,96 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 37); № 954 від 20 вересня 2013 року на суму 1 730,48 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 38).

Також, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами 25.12.2012 було укладено Договір № 0010/12/12 про надання послуг із монтажу обладнання (далі, Договір № 2; том 1, а.с. 21), за умовами якого позивач (виконавець) за замовленням відповідача (замовник) здійснює монтаж обладнання тваринницької ферми за Договором № 0145/2012 від 18.12.2012.

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Ціна Договору № 2 складає 45 522,68 грн. (пункт 3.1. Договору № 2).

Відповідно до пункту 3.2. Договору № 2 ціна та загальна кількість монтажних робіт погоджується та фіксується сторонами в протоколі узгодження вартості та термінів виконання робіт.

Вартість робіт із монтажу сторони узгодили в протоколах узгоджень (том 1, а.с. 23,24), згідно яких за виконані роботи відповідач повинен сплатити на користь позивача 45 522,68 грн.

У справу позивачем надано копії актів про надання послуг відповідачу, які підписані обома сторонами, а саме: № 146 від 13 лютого 2013 року на суму 2 200,00 грн. в т.ч. ПДВ, № 147 від 13 лютого 2013 року на суму 2 200,00 грн. в т.ч. ПДВ, № 249 від 07 березня 2013 року на суму 26 136,36 грн. в т.ч. ПДВ, № 767 від 31 липня 2013 року на суму 9 290,24 грн. в т.ч. ПДВ, № 778 від 31 липня 2013 року на суму 10 096,08 грн. в т.ч. ПДВ (том 1, а.с. 40-44).

За твердженнями позивача загальна вартість переданого обладнання та виконаних робіт на користь відповідача за обома договорами складає 638 780,96 грн., що також вказано позивачем у акті звіряння розрахунків між сторонами (том 1, а.с. 45), підписаним зі сторони позивача.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Так, наявними у матеріалах справи документами, а саме видатковими накладними та актами про надання послуг, підтверджується факт передачі позивачем товарів та виконання послуг на користь відповідача лише на загальну суму 624 750,76 грн.

У акті звіряння розрахунків (том 1, а.с. 45), у колонці Дебет для підрахунку загальної суми боргу позивач використовує операцію з продажу 31.01.2013 на суму 68 204,62 грн. Однак, такої накладної на передачу товару чи акту про надання послуг на користь відповідача у справі немає. Про зазначену операцію на суму 68 204,62 грн. позивач також не вказує у позовній заяві, а тому взагалі невідомо до якого договору між сторонами вона відноситься та чи відноситься взагалі.

Як зазначає позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі, в якості розрахунку із позивачем відповідач сплатив на його користь 614 757,81 грн. (220 091,31 + 4306,50 + 390 360,00), про що вказано у акті звіряння (том 1, а.с. 45).

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, із розрахунку позивача не вбачається заявлений до стягнення залишок боргу відповідача у сумі 78 197,57 грн., оскільки 638 780,96 - 614 757,81 = 24 023,15 грн.

Водночас, суд при здійсненні розрахунку за наявними у справі документами прийшов до висновку, що залишок боргу складає лише 9 992,95 грн. (624 750,76 грн. - 614 757,81), а не 78 197,57 грн., як було заявлено позивачем до стягнення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11.02.2015 у справі № 925/235/15 було зобов'язано позивача надати суду уточнений розрахунок позовних вимог в розрізі боргу по кожному договору окремо та нарахування санкцій за кожним договором окремо.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.02.2015 розгляд справи було відкладено, повторно зобов'язано позивача надати суду витребувані ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11.02.2015 у справі № 925/235/15 документи.

Подання позивачем до суду витребуваних судом документів дозволило б відділити платежі за кожним договором та з'ясувати борг за кожним із договорів окремо, що впливає на правильність визначення періоду прострочення розрахунків та розміру боргу.

Однак, позивачем вказані документи ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надані не були, у судові засідання представник позивача жодного разу не з'явився.

Таким чином, позивач наявними у справі документами не довів суду існування залишку основної заборгованості у розмірі 78 197,57 грн. та не вказав, як вона була розрахована, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Водночас, оскільки існування залишку боргу у відповідача перед позивачем в сумі 78 197,57 грн. не доведено, то нарахування позивачем пені та 3% річних на цю суму боргу не може вважатися обґрунтованим.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно пункту 6.4. Договору № 1, за прострочення оплати обладнання відповідач сплачує на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення, але не більше 3% від суми прострочення.

Як уже зазначалося вище, позивач ухилився від виконання вимоги суду про проведення розрахунків за обома договорами окремо і не надав доказів проведення відповідачем часткових розрахунків за обома договорами із призначеннями платежів, а тому суд не в змозі за матеріалами справи визначити суму прострочених до сплати коштів за кожним із договорів та перевірити, чи не перебільшив позивач нарахування пені за Договором № 0145/2012 від 18.12.2012 року у розмірі 3% від заборгованості.

Водночас, умовами Договору № 2 та протоколами узгоджень до нього, умови щодо стягнення пені за прострочення розрахунків не передбачено взагалі.

У відповідності до статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, без письмового узгодження сторонами про стягнення пені за прострочення розрахунків по договору, позивач не має права на нарахування пені.

З огляду на зазначене, колегія суддів також приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача у частині стягнення з відповідача 3% річних та пені.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Центрпостач» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Центрпостач» на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.04.2015 у справі № 925/235/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 10.04.2015 у справі № 925/235/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/235/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Р.В. Федорчук

А.І. Тищенко