ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 червня 2015 р. Справа № 903/561/15
Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Шевчук Світлани Анатоліївни

за участю представників сторін:

від позивача: Смаль О.Я. (директор, наказ №23/К від 31.07.2014 р.)

від відповідача: Євсєєв С.В. (представник за дов. № 998/1.1.3. від 29.05.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" до департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації про стягнення 129 023,28 грн.

В судовому засіданні 03.06.2015 р. у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Рембудуправління-Вишків-АТ" звернулось до господарського суду Волинської області з позовом до департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації про стягнення 129 023,28 грн.

Позов мотивовано тим, що 29.07.2014 р. господарським судом Волинської області розглянуто позов приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" де прийнято рішення та стягнуто з департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації 306607,79 грн. з них: 260840,90 грн. основного боргу, 28692,45 грн. інфляційних втрат, 11062,51 грн. 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 6011,92 грн.

На виконання рішення господарського суду Волинської області 11.08.2014 р. видано наказ № 903/541/14-1 по справі №903/541/14.

26.08.2014 р. приватне акціонерне товариство "Рембудуправління-Вишків-АТ" подало заяву і наказ про примусове виконання рішення до Головного управління Державної казначейської служби у Волинській області.

В грудні 2014 р. Головне управління Державної казначейської служби у Волинській області виплачувало заборгованість і приватне акціонерне товариство "Рембудуправління-Вишків-АТ" було у списку на виплату боргу.

На день подачі позову до господарського суду Волинської області департамент житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації боргу не погасив.

У зв'язку із невиконанням рішення господарського суду Волинської області позивач нарахував відповідачу 121684,83 грн. інфляційних втрат та 7338,45 грн. 3% річних, які просить стягнути з департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважає позов безпідставним. Через канцелярію суду 29.05.2015 р. відповідач подав відзив на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду від 29.07.2014 р. по справі № 903/541/14 стягнуто з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації на користь приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" 306607,79 грн. з них: 260840,90 грн. основного боргу, 28692,45грн. інфляційних втрат, 11062,51грн. річних, 6011,92грн. витрат по сплаті судового збору (а.с.9-12).

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду(іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі особи. Отже факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи. Таке припущення може бути спростовано в загальному порядку.

Відповідачем (Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації) зазначене рішення станом на час розгляду справи не виконано, про що і зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.26-28).

У відповідності до ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або заміни його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.2 п.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ч.1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Відповідно до п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Також, згідно п.3 ч.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"" наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанови від 12.09.2011р. №3-73гс11, від 14.01.2011р. №3-116гс11 та від 23.01.2012р. по справі №3-142гс11).

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, що приводять до неможливості виконання ним грошового зобов'язання перед приватним акціонерним товариством "Рембудуправління-Вишків-АТ", якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняє Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Додатково слід зазначити, що згідно ч.2 ст.218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

З огляду на це, відсутність бюджетних коштів у відповідача не є підставою для його звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. та у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446, яка у відповідності з приписами ст. 11128 ПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв'язку із подальшим невиконанням рішення господарського суду Волинської області позивач нарахував Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації 121684,83 грн. інфляційних втрат та 7338,45 грн. 3% річних за період з 01.06.2014 р. по 01.05.2015 р. на суму 266852,82 грн.

Суд провівши перерахунок 3% річних зазначає, що даний розрахунок позивачем здійснено невірно, оскільки нарахування 3% річних має здійснюватись на суму основного боргу, яка відповідно до рішення господарського суду Волинської області (а.с.9-12) становить 260840,90 грн., а тому арифметично вірним розрахунком останньої є сума 7182,06 грн. за період з 01.06.2014 р. по 01.05.2015 р. на суму 260 840,90 грн., а тому в стягненні на суму 156,39 грн. слід відмовити.

Суд провівши перерахунок інфляційних втрат зазначає, що даний розрахунок позивачем здійснено невірно, оскільки нарахування інфляційних втрат має здійснюватись на суму основного боргу, яка відповідно до рішення господарського суду Волинської області (а.с.9-12) становить 260 840,90 грн., а тому арифметично вірним розрахунком останньої є сума 118 943,47 грн. за період з 01.06.2014 р. по 01.05.2015 р. на суму 260840,90 грн., а тому в стягненні на суму 2 741,36 грн. слід відмовити.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ст. 33 ГПК України).

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, враховуючи виконання належним чином зобов'язань позивачем та не неналежне виконання відповідачем умов договору, позовні вимоги підставні і підлягають до задоволення частково в розмірі 126125,53 грн. з них: 7182,06 грн. 3% річних, 118943,47 грн. інфляційних втрат.

Оскільки, спір до суду доведений з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, в сумі 2522,50 грн. (126125,53*2580,47/129023,28) згідно ст. 49 ГПК України слід покласти на нього.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" за подання заяви майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Згідно ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Волинської облдержадміністрації ( м. Луцьк, м-н, Київський, 9, ) на користь приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" (м. Луцьк, вул. Заньковецької, 88, ) 126125,53 грн. (сто двадцять шість тисяч сто двадцять п'ять гривень п'ятдесят три копійки) з них: (7182,06 грн. 3% річних та 118943,47 грн. інфляційних втрат), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 522,50 грн. (дві тисячі п'ятсот двадцять дві гривні п'ятдесят копійок ).

В стягненні на суму 156,39 грн. 3% річних та 2741,36 грн. інфляційних втрат відмовити.

Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути на користь приватного акціонерного товариства "Рембудуправління-Вишків-АТ" (м. Луцьк, вул. Заньковецької, 88, ) зайво сплачений судовий збір в розмірі 0,53 грн. (п'ятдесят три копійки) сплачений згідно платіжного доручення № 37 від 20.05.2015 р. (оригінал платіжного доручення знаходиться в матеріалах справи).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повне рішення складено

та підписано 04.05.2015 р.

Суддя І. О. Гарбар