КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа№ 910/15427/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача -Лебедєв Ю.В., довіреність № Д-16/15 від 07.04.2015;

від відповідача - Бернацька О.В., довіреність № 14-102 від 18.04.2014,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 22.01.2015 у справі № 910/15427/14 (суддя Пінчук В.І.) за позовом публічного акціонерного товариства "Київгаз" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 2 153 616, 51 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київгаз" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3% річних у розмірі 317 753,27 грн., інфляційних у розмірі 1 094 516,02 грн. та пені у розмірі 741 347, 22 коп. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.01.2015 у справі № 910/15427/14 позов задоволено: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 317 753,27 грн., інфляційні у розмірі 1 094 516,02 грн. та пеню у розмірі 222 404, 16 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання з оплати вартості наданих послуг, а тому позивач правомірно вимагає сплати 3% річних, інфляційних та пені.

При цьому, у вирішенні питання визначення строку виконання грошового зобов'язання та відповідно моменту виникнення прострочення суд погодився з позицію позивача, наведеною у заяві про збільшення розміру позірних вимог, а саме, що у випадку підписання акту наданих послуг пізніше ніж 20 число місяця наступного за місяцем у якому надано послугу, прострочення виникає з наступного дня після підписання акту наданих послуг.

При цьому, судом першої інстанції було зменшено розмір пені на 70 %.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.01.2015 у справі № 910/15427/14 скасувати та прийняти нове, яким стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні за розрахунком апелянта, а також зменшити пеню на 100 %.

Апеляційна скарга мотивована тим, що початкова дата періоду нарахування штрафної санкції визначена позивачем не вірно, оскільки прострочення оплати наданих послуг повинно починатись з 21-го числа кожного наступного місяця після підписання сторонами актів наданих послуг.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 03.06.2015 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні 03.06.2015 проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині визначення суми пені, з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Київгаз", як газорозподільним підприємством та публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як замовником 21.01.2013 укладено договір № 14/987/13 на розподіл природного газу.

Згідно предмету даного договору (п. 2.1) газорозподільне підприємство зобов'язалося у 2013 р. надати замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, а замовник зобов'язався сплатити газорозподільному підприємству вартість зазначених послуг у розмірі, строки та порядку, передбаченими умовами договору.

Згідно п. 3.6 договору обсяг протранспортованого природного газу газорозподільними мережами підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування природного газу газорозподільними мережами, що оформлюється на підставі даних комерційних вузлів обліку.

Акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільчим підприємством ( п. 3.10 договору ).

Розрахунки за надані послуги здійснюються замовником у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок газорозподільного підприємства, на підставі акту наданих послуг, зазначеного в пункті 3.6 цього договору. Остаточний розрахунок за фактично надані послуги здійснюються до 20 - го числа місяця наступного за місяцем надання послуг (п. 5.5 договору).

Пунктом 7.2.1 договору передбачено, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених п.5.5 договору з останнього стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Позивачем на виконання умов договору за період з 01.03.2013 р. по 31.01.2014 р. надано відповідачу послуги з транспортування природного газу в обсязі 1877545,968 тис. куб. м. на загальну суму 156922768,16 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами наданих послуг з транспортування газу: за березень 2013 р., за квітень 2013 р., за травень 2013 р., за червень 2013 р., за липень 2013 р., за серпень 2013 р., за вересень 2013 р.,за жовтень 2013 р., за листопад 2013 р., за грудень 2013 р. та січень 2014 р.

Відповідачем оплата зазначених послуг здійснена з порушенням строків передбачених пунктом 5.5 договору.

У зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання з оплати отриманих від позивача послуг з транспортування природного газу, останнім нараховано 3% річних у розмірі 317 753,27 грн., інфляційні у розмірі 1 094 516,02 грн. та пеню у розмірі 741 347, 22 коп., з вимогами про стягнення яких ПАТ "Київгаз" і звернулось до суду.

Судом першої інстанції вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 317 753,27 грн. та інфляційних у розмірі 1 094 516,02 грн. задоволено повністю, вимоги про стягнення пені зменшено на 70 % до 222 404, 16 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського в частині задоволення вимог про стягнення 3% річних у розмірі 317 753,27 грн. та інфляційних у розмірі 1 094 516,02 грн., з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Оскільки, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в сумі 317 753,27 грн. та інфляційних в сумі 1 094 516,02 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

При цьому, періоди прострочення, за які позивачем нараховано вказані суми, знаходяться в межах (є меншими) тих періодів, які є вірними. Суд дійшов іншого ніж сторони висновку щодо настання строку виконання грошового зобов'язання з оплати відповідачем наданих послуг, про що буде детальніше наведено нижче у даній постанові.

Стосовно заявленої вимоги про стягнення пені, слід зазначити наступне.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2.1 договору передбачено, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених п.5.5 договору з останнього стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Позивач при нарахуванні пені, виходив з того, що оскільки акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків, то прострочення оплати відповідачем починається з дня, наступного за днем підписання сторонами цих актів.

Відповідач, не погоджуючись з наведеним висновком, зазначив у апеляційній скарзі, що прострочення оплати наданих послуг повинно починатись з 21-го числа кожного наступного місяця після підписання сторонами актів наданих послуг.

Отже, спірним є питання визначення строку оплати послуг у тих випадках, коли акти наданих послуг підписано сторонами не у місяці, в якому надавалися послуги, а пізніше.

Колегія суддів вважає наведені висновки позивача та відповідача помилковими, з наступних підстав.

Пунктом 5.5 договору передбачено, що розрахунки за надані послуги здійснюються замовником у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок газорозподільного підприємства, на підставі акту наданих послуг, зазначеного в пункті 3.6 цього договору. Остаточний розрахунок за фактично надані послуги здійснюються до 20 - го числа місяця наступного за місяцем надання послуг.

Дане положення договору чітко встановлює термін виконання грошового зобов'язання.

Це положення не є колізійним по відношенню до положення п. 3.10 договору, на який посилається позивач, відповідно до якого акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків.

Положення п. 3.10 договору не встановлює терміну чи строку виконання зобов'язання відповідачем, виходячи з норм ст.ст. 251, 252 ЦК, які регламентують поняття та визначення строку та терміну, а також положень ст. 530 ЦК, які регулюють питання настання строку (терміну) виконання зобов'язання,

Термін виконання грошового зобов'язання встановлено лише положенням п. 5.5 договору і встановлено чітко - до 20-го числа місяця наступного за місяцем надання послуг.

Наявність актів є обов'язковою лише для проведення остаточного розрахунку, який включає можливі розбіжності та коригування.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України в постанові від 11.07.2013 у справі № 5021/1407/12.

Таким чином, даний пункт визначає строк виконання грошового зобов'язання в розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України.

Отже, виходячи з вимог п. 5.5 договору відповідач зобов'язаний не залежно від підписання актів здійснити розрахунки за отримані послуги до 20 - го числа місяця наступного за місяцем надання послуг.

Таким чином, прострочення виконання відповідачем зобов'язання буде у будь-якому випадку починатись з 21-го числа місяця наступного за місяцем надання послуг.

Саме з наведеної дати потрібно розпочинати розрахунок пені.

При цьому, доводи про нібито неможливість здійснення оплати через незафіксування в акті обсягу поставленого газу відхиляються виходячи з наступного.

У положеннях п. 3.8 договору сторони передбачили як їм діяти у разі виникнення ситуації, коли при настанні терміну оплати за п. 5.5 не підписано акт наданих послуг.

Так, згідно вказаного пункту обсяг протранспортованого газу та сума для оплати наданих послуг установлюється відповідно до даних газорозподільного підприємства - позивача.

На наведене суд першої інстанції уваги не звернув та визнав обґрунтованим розрахунок позивача.

Колегія суддів, усуваючи допущене судом першої інстанції порушення, здійснила перерахунок пені з урахуванням наведеного.

Так, обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню з відповідача є 231 298, 76 грн.

При цьому, судом також враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даний шестимісячний строк визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції, якщо інший період не встановлено законом або договором (п 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Період нарахування пені за прострочення оплати протранспортованого газу у березні 2013 р визначено позивачем починаючи з 30.11.2013, тобто після закінчення 6-місячного строку з моменту виникнення прострочення (з 21.04.2013 по 21.10.2013).

Також, визначені позивачем періоди нарахування пені за газ протранспортований у квітні 2013р., обмежено судом 6-місячним строком. У зв'язку з цим судом здійснено перерахунок пені від дати початку періоду пені визначеної позивачем до дати спливу 6-місячного строку від початку виникнення прострочення (яка настала раніше ніж дата закінчення періоду визначена позивачем).

Крім цього, зменшення судом першої інстанції розміру пені на 70% не відповідає вимогам співрозмірності та не враховує інтереси позивача, що в свою чергу, суперечить принципу рівності сторін в господарському процесі.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України, зокрема, в постанові від 25.04.2013 по справі № 5023/5213/12.

В даному випадку, зменшення розміру пені на 70% не є співрозмірним, в контексті інтересів позивача та відповідача.

Розмір пені визначено відповідно до умов, підписаного сторонами договору, та не перевищує встановленого законодавством обмеження.

Слід також враховувати, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За таких обставин, клопотання відповідача про зменшення розміру пені не підлягає задоволенню.

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає зміні в частини визначення суми пені за прострочення виконання відповідачем зобов'язання за договором на розподіл природного газу.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 317 753,27 грн., інфляційні у розмірі 1 094 516,02 грн. та пеня у розмірі 231 298, 76 грн.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, однак не вірно визначив період нарахування пені та зменшив її розмір на 70 %, що призвело до необґрунтованих висновків в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені в меншому ніж є обґрунтованим розмірі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право змінити рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, разом з тим оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині визначення суми пені. В решті рішення залишається без змін.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 317 753,27 грн., інфляційні у розмірі 1 094 516,02 грн. та пеня у розмірі 231 298, 76 грн. У задоволенні решти позовних вимог по стягненню пені слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 32 872, 79 грн. та апеляційної скарги в сумі 16 346, 73 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 22.01.2015 у справі № 910/15427/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 22.01.2015 у справі № 910/15427/14 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Позов публічного акціонерного товариства "Київгаз" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 2 153 616, 51 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства " Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України " (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) на користь публічного акціонерного товариства " Київгаз " (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 4-б, код 03346331) 317 753 грн. 27 коп. 3% річних, 1 094 516 грн. 02 коп. збитків від інфляції, 231 298 грн. 76 коп. пені та 32 872 грн. 79 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

4. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

6. Матеріали справи № 910/15427/14 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко