ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року Справа № 5004/2115/11

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М. Нєсвєтової Н.М. Вовка І.В.
розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2014
у справі№5004/2115/11
за позовомПрокуратури Волинської області в особі Фонду державного майна України
до1.Світязької сільської ради 2.Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" 3.Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" 4.Виконавчого комітету Світязької сільської ради
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:
1.Пансіонат "Шацькі озера" 2.Федерація професійних спілок України
провизнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Світязької сільської ради від 29.01.2001 р. № 4 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна", визнання недійсним та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на будівлі та споруди пансіонату "Шацькі озера"

за участю представників сторін:

від прокуратури: Романов Р.О. - посв.;

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Конограй Н.В. - за довіреністю;

від відповідача-3: Конограй Н.В. - за довіреністю;

від відповідача-4: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Хоменко А.В. - за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Волинської області звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів: Світязької сільської ради; Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур"; Волинського обласного Закритого акціонерного товариства по туризму і екскурсіях "Волиньтурист" третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: пансіонату "Шацькі озера" про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Світязької сільської ради від 29.01.2001р. №4 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна", визнання недійсним та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, визнання за державою в особі Фонду державного майна України право власності на будівлі та споруди пансіонату "Шацькі озера".

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням господарського суду Волинської області від 30.09.2014р. в позові прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Світязької сільської ради, Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур", Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист", Виконавчого комітету Світязької сільської ради, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Пансіонат "Шацькі озера" Федерація професійних спілок України, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Світязької сільської ради від 29.01.2001р. №4 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна", визнання недійсним та скасування державної реєстрації Свідоцтва про право власності, визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на будівлі та споруди пансіонату "Шацькі озера" відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 рішення господарського суду Волинської області від 30.09.2014 у справі №5004/2115/11 скасовано. Позов прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Світязької сільської ради № 4 від 29.01.2001 р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна. Визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на будівлі та споруди пансіонату "Шацькі озера": головний корпус, клуб-їдальню, корпуси №№ 1,2,3,4,5,6,7, що розміщені за адресою: урочище Гушово, с. Світязь, Шацького району Волинської області. В частині позовних вимог про визнання недійсною та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності № 23238340 від 08.07.2009 р. провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями Заступник прокурора Рівненської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 та рішення господарського суду Волинської області від 13.01.2014 року скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990р. "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506-ХІІ на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 р. № 1452 "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", Закону України від 10.09.1991 р. № 1540 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991 р. "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

У той же час профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Як установлено судом першої інстанції, спірні об'єкти нерухомості були майном громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України, тобто перебували у віданні Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, та відповідно до наведених норм є державною власністю.

Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 1992 року № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, передані тимчасово Фонду державного майна України.

За змістом постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 4 лютого 1994 року № 3943-ХІІ тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Згідно зі статтею 1 Тимчасового положення "Про Фонд державного майна України", затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року, ФДМУ здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Отже, законодавець передбачив, що внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу PCP стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, форма їх власності не змінюється і передане майно залишається у власності держави.

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", є державною власністю і не може відчужуватися без згоди власника - ФДМУ.

Отже, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення місцевого господарського суду дійшов правомірного висновку про незаконність рішення Виконавчого комітету Світязької сільської ради № 4 від 29.01.2001 р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, оскільки відповідач-1 вийшов за межі наданих йому законом повноважень, враховуючи, що вирішення такого питання було віднесено до виключної компетенції позивача (Фонду державного майна України).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції, не погодившись з висновком місцевого господарського суду про те, що перебіг позовної давності для позивача для захисту свого порушеного права почався з 20.01.1997 вказавши на те, що прокуратура дізналась про порушення права в серпні 2011 року під час проведеної на виконання завдання Генеральної прокуратури України, дійшов передчасних висновків, з огляду на наступне.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України. (Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного суду України у справах №916/2414/13 від 23.12.2014 року, №11/163/2011/5003 від 25.03.2015 року)

Проте, суд апеляційної інстанції на вказані положення уваги не звернув, не надав належної правової оцінки доводам відповідачів в цій частині.

Вищезазначене не дає підстав вважати постановлені у справі судові рішення законними та вмотивованими.

В силу ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, які не можуть бути виправлені судом касаційної інстанції, а також з огляду на встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи у касаційному порядку, прийняті у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" зодовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 та рішення господарського суду Волинської області від 30.09.2014 у справі №5004/2115/11 скасувати.

Справу №5004/2115/11 направити до господарського суду Волинської області на новий розгляд.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Н.М. Нєсвєтова

І.В. Вовк