РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015Справа №910/7341/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 75 034,97 грн.

Суддя: Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Растєгаєва Ю.В. - за дов.;

від відповідача: Литвиненко С.О. - за дов.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 75 034,97 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем неналежним чином виконуються умови договору поставки продукції № 266-К від 30.09.10р.

Ухвалою від 26.03.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.04.2015 р.

16.04.15р. через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові матеріали по справі.

21.04.15р. через відділ діловодства суду відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

21.04.15р. судове засідання не відбулося.

Ухвалою від 23.04.15р. розгляд справи призначено на 14.05.15р.

30.04.15р. через відділ діловодства суду позивачем подано пояснення по справі.

В судовому засіданні 05.05.15.р оголошено перерву до 14.05.15р.

В судовому засіданні 14.05.15 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у справі матеріали,заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2010 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - відповідач, покупець) було укладено Договір поставки продукції № 266-К (далі - Договір).

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 № 360-р та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз «Нафтогаз України» від 18.07.2012 №530 було припинено діяльність Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», внаслідок реорганізації шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ».

Відповідно до п. 1.2. Статуту Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «Укртансгаз» НАК «Нафтогаз України».

У відповідності до умов Договору (п. 1.1.), Постачальник, зобов'язувався на умовах визначених Договором передати у власність Покупцеві, спецвзуття (далі - Продукцію), згідно специфікації, а Відповідач зобов'язувався прийняти та оплатити Продукцію.

Згідно з положеннями Договору (п. З.4.), Відповідач оплачує позивачу 100% вартость Продукції по факту поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Позивача до закінчення дії договору.

Відповідно до п. п. 9.1., 9.2. договору, строк дії цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання та діє до 31.12.10р. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем отримано Продукцію, визначену в специфікації Договору, на загальну суму 58 365,60 грн., що підтверджується відповідною видатковою накладною № 545 від 30.09.2010.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач не здійснив оплату за поставлену Позивачем Продукцію, в зв'язку з чим на час прийняття рішення за відповідачем рахується заборгованість, яка становить 58 365,60 грн.

01.10.13р., 01.07.12р., 01.01.14р., між сторонами підписано акти звірки взаємних розрахунків, якими підтверджується заборгованість відповідача за договором № 266 від 30.09.10р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 5.3 договору, за кожен день несвоєчасної оплати вартості продукції на умовах, визначених у договорі, покупець сплачує на користь постачальник пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення поставки продукції.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, не спростованим у встановленому законом порядку відповідачем, останній за порушення зобов'язань за Договором має сплатити 4 461,37 грн. пені за період з 0.01.11р. по 29.06.11р., 2 859,91 грн. інфляційних, 5 262,50 грн. 3% річних.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення 4 085,59 грн. 7%штрафу від простроченої суми. В обґрунтування заявленої вимоги щодо стягнення штрафу (7 %) позивач посилається на те, що ПАТ «Укртрансгаз» належить до державного сектору економіки, у зв'язку з чим за порушення відповідачем взятого на себе зобов'язання останній має відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України сплатити позивачу штраф у розмірі 7 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Зі змісту ч. 2 статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що дані пеня та штраф є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, які закуповуються за кошти державного бюджету, а не за порушення державною установою-відповідачем зобов'язання щодо оплати за поставлений товар. (Даний висновок підтверджується також зазначеним у постанові Верховного Суду України від 28.02.11 р. у справі № 23/225, відповідно до якої зазначено, що обґрунтованими є також висновки господарських судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині стягнення з відповідача штрафу на підставі ст. 231 ГК України, оскільки за змістом частини 2 зазначеної статті, вказані санкції застосовуються у випадках прострочення виконання робіт, надання послуг, поставки продукції, а не за порушення грошового зобов'язання).

У відповідності до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Згідно з ч. ч. 2 - 10 ст. 22 ГК України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів; повноваження суб'єктів управління у державному секторі економіки - Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб'єктів господарювання визначаються законом; законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям; держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління; правовий статус окремого суб'єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб'єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах; держава застосовує до суб'єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб'єктів; законом встановлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності у державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм; процедура визнання банкрутом застосовується щодо державних підприємств з урахуванням вимог, зазначених у главі 23 цього Кодексу; органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб'єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб'єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб'єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

У відповідності до додатку № 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.03.05 р. № 64-р, ПАТ «Укртрансгаз» є суб'єктом господарювання державного сектора економіки.

Враховуючи положення вищезазначених норм, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом;

- якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання саме грошового зобов'язання (тобто одна з умов застосування санкції порушена), а тому заявлені позивачем вимоги про стягнення 7 % штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України у розмірі 4 085,59 грн. задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 23/225 від 28.02.11 р. та постанові Вищого господарського суду України від 05.09.13 р. у справі № 911/1696/13 р.

Суд відхиляє заперечення відповідача щодо необхідності відмови у позові з підстав пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, оскільки між сторонами підписано акти звірки взаєморозрахунків.

Так, відповідно до підпункту 4.4.1. пункту 4.4. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» 4.4.1. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

При цьому, зі сторони Відповідача Акти звірок взаємних розрахунків станом на 01.07.2012, та 01.01.2014 підписані головним бухгалтером ДП «УКРАВТОГАЗ» НАК «Нафтогаз України» РВУ «Харківавтогаз» Кроленко О.Є.., а зі сторони Позивача - Вовк Ж.М. - заступником головного бухгалтера ПАТ «УКРТРАНСГАЗ».

Згідно положень ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (ч.ч. 4, 7) для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації:

- введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером;

- користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи;

- ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або аудиторською фірмою;

- самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах.

Ведення бухгалтерського обліку підприємства покладається на головного бухгалтера або іншої відповідальної особи на підприємстві.

Отже, положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» свідчать про наявність достатніх правових підстав у заступника головного бухгалтера Позивача та головного бухгалтера Відповідача на підписання актів звірок взаємних розрахунків з Відповідачем в силу покладених функціональних обов'язків. Тому, Акти звірок взаємних розрахунків станом на 01.07.2012, 01.10.2013 та 01.01.2014 підписані повноважними посадовими особами Сторін, та свідчить про визнання Відповідачем основної суми боргу, в тому числі за Договором № 266-Х від 30.09.2010 в розмірі 58 365,60 грн. Отже, Відповідачем вчинено дії, які перериває строк позовної давності, та підтверджує відсутність факту в даному випадку пропуску строку позовної давності.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги, обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134, Київ, вул. Григоровича-Барського, 2; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд.9/1; ) 58 365 (п'ятдесят вісім тисяч триста шістдесят п'ять) грн. 60 коп. заборгованості, 4 461 (чотири тисячі чотириста шістдесят одну) грн. 37 коп. пені, 5 262 (п'ять тисяч двісті шістдесят дві) грн. 50 коп., 3% річних, 2 859 (дві тисячі вісімсот п'ятдесят дев'ять ) грн.. 91 коп. інфляційних та 1 727 (одну тисячу сімсот двадцять сім) грн. 52 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.06.2015р.

Суддя І.О.Домнічева