КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа№ 910/4000/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Косминін О.В. - довіреність б/н від 14.10.2014;

від відповідача: Шагін О.В. - довіреність б/н від 13.01.2015;

Локшин А.В. - довіреність б/н від 12.01.2015;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015

у справі № 910/4000/15-г (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О.

Про визнання виконавчого напису нотаріусу № 537 від 30.01.2015 таким, що не підлягає виконанню,

У судовому засіданні 04.06.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (далі - ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком", позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (далі - ТОВ "ОТП Лізинг", відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. про визнання виконавчого напису нотаріуса № 537 від 30.01.2015 таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не згоден із вчиненим нотаріусом виконавчим написом, оскільки договором фінансового лізингу не передбачено можливості повернення предмета лізингу за виконавчим написом нотаріуса; лізингоодержувач (позивач) не отримував повідомлень від лізингодавця (відповідача) про розірваний договору та повернення предмету лізингу; лізингоодержувач не отримував рахунок про сплату лізингових платежів; для вчинення виконавчого напису поданий договір, аркуші якого не були з'єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, не пронумеровані і не скріплені підписом відповідної посадової особи та печаткою юридичної особи, яка видала документ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2015 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не дослідив, що спірний виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства та умов договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 було прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено до розгляду на 04.06.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 04.06.2015 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.06.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи у судове засідання 04.06.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, направленням на адресу третьої особи ухвали від 18.05.2015, отримання якої підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 863. Разом з цим, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи, подане до місцевого господарського суду про здійснення розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання та подавав клопотання про розгляд справи за відсутності його повноважного представника, зокрема, під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.04.2011 між ТОВ "ОТП Лізинг" (лізингодавець) та ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 134-L (далі - договір).

У відповідності до п. 1.1. договору лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу (поставки) зобов'язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (предмет лізингу), наведене в специфікації (додаток 1 до договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно зі специфікацією (додаток 1 договору) предметом лізингу є: автомобіль Toyota RAV-4 UP2 Prestige CVT (B0) 202 чорний 2011 року випуску.

Відповідно до п. 2.1. договору, приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання акту приймання-передачі.

На підставі акта приймання-передачі від 23.05.2011 відповідач відповідно до договору передав, а позивач прийняв предмет лізингу, а саме автомобіль Toyota RAV-4, колір чорний, кузов JTMBE31V70D040641, рік випуску 2011, вартістю 286 264,96 грн.

Згідно з п.п. 5.1., 5.3. договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі відповідно до договору: складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку згідно з додатком 2 до договору, який є його невід'ємною частиною.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що 30.01.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. було вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 537, яким запропоновано вилучити та повернути від лізингоодержувача -ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" на користь лізингодавця - ТОВ "ОТА Лізинг" об'єкт фінансового лізингу - Toyota RAV-4, кузов JTMBE31V70D040641, 2011 року випуску, державний номерний знак АА 9790 КО вартістю 286 264,96 грн., що був переданий в користування на підставі договору фінансового лізингу № 134-L від 28.04.2011 та підлягає поверненню за невиплату до 29.10.2014 заборгованості за користування об'єктом лізингу в сумі 21 703,52 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що 03.02.2015 державним виконавцем ВДВС Святошинського районного управління юстиції м. Києва було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 46353399 з виконання виконавчого напису № 537 від 30.01.2015.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач зазначав, що вчинений третьою особою виконавчий напис суперечить чинному законодавству України, оскільки договором фінансового лізингу не було передбачено можливості повернення предмету лізингу за виконавчим написом нотаріуса; лізингоодержувач (позивач) не отримував повідомлень від лізингодавця (відповідача) про розірваний договору та повернення предмету лізингу; лізингоодержувач не отримував рахунок про сплату лізингових платежів; для вчинення виконавчого напису поданий договір, аркуші якого не були з'єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, не пронумеровані і не скріплені підписом відповідної посадової особи та печаткою юридичної особи, яка видала документ.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нотаріальна дія вчинення третьою особою виконавчого напису була здійснена правомірно, відповідно до норм чинного законодавства України, за відсутності порушень прав та законних інтересів сторін.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Так, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що виходячи з приписів частини другої статті 50 Закону України "Про нотаріат", право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти, оскільки виконавчим написом є розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника.

Предметом доказування у спорах зазначеної категорії є наявність обставин, які свідчать про порушення нотаріусом при вчиненні спірного виконавчого напису встановлених чинним законодавством правил вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з умов договору, сторони визначили розміри, порядок та терміни сплати лізингоодержувачем лізингових платежів у додатку 2 "Графік сплати лізингових платежів", відповідно до якого позивач зобов'язувався вносити лізингові платежі щомісяця.

Згідно наявних в матеріалах справи рахунків (доказів оплати яких позивачем в судах обох інстанцій надано не було) вбачається, що у позивача виникла заборгованість по лізинговим платежам за період з березня по жовтень 2014 року, при цьому самим позивачем не заперечується факт наявності заборгованості за договором.

Відповідно до п. 6.1. договору визначено події, які вважаються істотним порушення умов договору лізингоодержувачем (подія невиконання зобов'язання), зокрема якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж або інші платежі (частково або в повному обсязі) за договором та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу згідно з договором (п. 6.1.1.).

Умовами п. 6.2. договору передбачено, що у випадку виникнення вищезазначеної події невиконання зобов'язань, лізингодавець має право розірвати договір та вимагати погашення всієї заборгованості по будь-яким платежам за договором та повернення предмету лізингу.

Згідно з п. 11.1. договору він може бути розірваний за письмовою згодою сторін та в односторонньому порядку, передбаченому цим договором. При цьому, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу протягом 10 (десяти) робочих днів з дня припинення (розірвання) цього договору будь-яким чином та сплатити належні за договором платежі на дату припинення чи розірвання договору та на дату повернення предмету лізингу.

Пунктом 11.2. договору визначено, що він може бути достроково розірваний лізингодавцем в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення лізингоодержувачу у випадках, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в договорі.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що відповідач листом № 3284/12 від 18.12.2014 повідомив позивача (за адресою: м. Донецьк, вул. Шахтарів Донбасу, 163) про наявну прострочену заборгованість строком понад 30 днів по лізинговим платежам (за період з березня по жовтень 2014 року) в розмірі 57 227,48 грн., у зв'язку з чим, на підставі п.п. 11.2.2., 11.4. повідомив про розірвання договору з 24.12.2014 та вимагав протягом 10 робочих днів з дня отримання цього повідомлення повернути предмет лізингу. З матеріалів справи вбачається, що дане повідомлення було надіслано відповідачем засобами кур'єрської служби "GlobalPost" та вручено позивачу 24.12.2014 (за вищезазначеною адресою) разом з рахунками про сплату лізингових платежів за період з березня по жовтень 2014 року, що підтверджується накладною № 70012711.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта в частині направлення відповідачем повідомлення за неналежною адресою позивача, оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Таким чином, місцезнаходження (місце проживання) сторони визначається за даними його державної реєстрації як суб'єкта господарювання (аналогічна правова позиція викладена в пункті 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18). Крім того, пунктом 3.9.1. вказаної Постанови Пленуму роз'яснено, що належною адресою сторони, слід вважати ту адресу, яка повідомлена стороною, а в разі ненадання відповідної інформації - адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Разом з цим з матеріалів справи вбачається, що сам позивач станом на 20.02.2015 (день подання позовної заяви до місцевого господарського суду, тобто майже через 2 місяці після надсилання позивачу вищезазначеного повідомлення відповідачем) визначав єдину належну адресу місцезнаходження ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком", як: Донецька область, м. Донецьк, вул. Шахтарів Донбасу, 163.

При цьому, з повідомлення Красноармійського міського відділу головного управління МВС України в Донецькій області про початок досудового розслідування (копія якого була надана позивачем до апеляційної скарги) вбачається, що досудове розслідування за фактом захоплення приміщення ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" було розпочато 26.12.2014, тоді як згідно накладної кур'єрської служби "GlobalPost" повідомлення відповідача про розірвання договору та вчинення виконавчого напису було вручено позивачу 24.12.2014.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів відповідача в частині того, що умовами договору, зокрема, п. 7.2. саме на позивача було покладено обов'язок повідомляти лізингодавця про зміну адреси, учасників, органів управління, банківського рахунку, тощо протягом 5 робочих днів після настання таких змін. Разом з цим, доказів повідомлення відповідача про зміну фактичної адреси позивача матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що відповідач належним чином, згідно вимог чинного законодавства та відповідно до умов договору виконав свій обов'язок, повідомивши позивача про розірвання договору з 24.12.2014 та зазначивши про вимогу повернути предмет лізингу, що, в свою чергу, не було виконано позивачем.

Відповідно до п. 6.3. договору примусове вилучення предмета лізингу здійснюється відповідно до законодавства України.

Умовами п. 6.2. договору передбачено, що у випадку виникнення зазначеної вище події невиконання зобов'язань, лізингодавець має право на свій власний розсуд, зокрема вилучити предмет лізингу, у порядку, передбаченому договором та/або законодавством України.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів позивача про те, що умовами договору не передбачено можливості повернення предмету лізингу за виконавчим написом нотаріуса, оскільки таке право лізингодавця прямо передбачено приписами законодавства в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно пункту 3.1. глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (далі - Перелік).

Відповідно до п. 1 вищезазначеного Переліку для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Крім того згідно з п. 8 Переліку для одержання виконавчого напису за договорами лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об'єкта лізингу, подаються: а) оригінал договору лізингу; б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що спірний виконавчий напис не містить вимог щодо стягнення грошової заборгованості. В даному випадку йдеться про іншу відповідальність боржника, а саме про обов'язок повернути предмет лізингу.

Таким чином, згідно з вимогами ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус мав встановити безспірність саме обов'язку повернути предмет лізингу, що й було правомірно здійснено нотаріусом на підставі необхідних документів, наданих відповідачем.

Згідно з абз. 2, 3 п. 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" від 24.10.2011 р. № 10 спори про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК України. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Таким чином, господарські суди не перевіряють правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт підлягають окремому оскарженню до суду.

Господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність кредитора, права на повернення предмета лізингу, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, за яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Посилання позивача на те, що для виконання напису нотаріуса було подано договір, аркуші якого не були з'єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, не пронумеровані і не скріплені підписом відповідної посадової особи та печаткою юридичної особи, яка видала документ, жодним чином не підтверджено належними засобами доказування.

Окремо суд апеляційної інстанції відзначає, що розмір грошового боргу, вказаний у виконавчому написі, має інформативний характер, оскільки в даному випадку за виконавчим написом повертається лише предмет лізингу, а не сама заборгованість.

Отже, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що нотаріус отримав всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису саме для повернення предмету лізингу лізингодавцю.

Таким чином, доводи позивача про невідповідність поданих документів Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172, є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки в даному випадку відсутні об'єктивні обставини для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з підстав, визначених позивачем (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 20.10.2014 у справі № 5011-55/13221-2012).

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015 у справі № 910/4000/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015 у справі № 910/4000/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4000/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 08.06.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк