ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 914/270/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С

суддів Юрченко Я.О.

Желік М.Б.

при секретарі Карпенко В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТ ІНН", м. Львів, вх. № 01-05/1648/15 від 03.04.15 року

на рішення господарського суду Львівської області від 30.03.15 року

у справі № 914/270/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТ ІНН", м. Львів

до відповідача - 1: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Львів

до відповідача - 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", м. Київ

про: зобов'язання виконати певні дії

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 30.03.2015 р. у справі № 914/270/15 (суддя Долінська О.З.) в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТ ІНН" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", про зобов'язання виконати певні дії відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Львівської області від 30.03.2015 р. у справі № 914/270/15, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "АНТ ІНН" - подав апеляційну скаргу.

Зокрема, у своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, шо сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Постановою Кабінету Міністрів України «Про удосконалення порядку формування цін» №1998 від 18.12.1998 року встановлено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці.

Відповідно до п. п. 8.1- 8.4 договору за переданий у лізинг транспортний засіб за період з дати надання до дати завершення строку лізингу сплачуються лізингові платежі. Оплата вартості послуг відповідача здійснюється в українських гривнях. Графіком платежів, що є невід'ємним додатком до договору, передбачено, що усі лізингові платежі вказані у фіксованій (твердій) сумі та в національній валюті України - гривні.

Відповідно до п. 2.6 договору, у разі зазначення в п. 8.5 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, котрі підлягають виплаті згідно з даним договором розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ).

Згідно п. 8.5 договору, сума викупу при достроковому викупі предмета лізингу на визначену договором дату вираховується як арифметична сума трьох складових. Зважаючи на те, що в п. 8.5 договору мова йде виключно про достроковий викуп предмета лізингу, то, у випадку оплати лізинговий платежів згідно із графіком платежів, суворо його дотримуючись, - при розрахунку лізингових платежів їх коригування з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ) не відбувається.

Відтак, застосування до відповідача-1 положень договору щодо застосування курсової різниці при плановому погашенні лізингових платежів апелянт вважає безпідставним та незаконним. Однак, відповідач-2, при зарахуванні планових лізингових платежів за договором застосовує курсову різницю, а саме п. 2.6 та п. 8.5 договору чим збільшує планові лізингові платежі в односторонньому порядку. Посилається апелянт також на те, що ці обставини не були належно досліджені судом першої інстанції.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 30.03.2015 р. у справі № 914/270/15, та задовольнити позов.

Довідкою про автоматичний розподіл справ між суддями від 09.04.2015 р. справу № 914/270/15 призначено судді-доповідачу Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям - Марку Р.І. та Желіку М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р. подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 28.04.2015 р..

Ухвалами суду від 28.04.2015 року та від 19.05.15 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у них.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 02.06.15 року, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Марка Р.І., у склад колегії для розгляду справи № 914/270/15 господарського суду Львівської області введено замість судді Марка Р.І.- суддю Юрченка Я.О..

В судове засідання 02.06.15 року представники сторін повторно не з'явились, причин неявки суду не довели, хоч були належним чином повідомленні про час, дату та місце розгляду спору, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

На адресу суду надійшло клопотання від представника скаржника (вих № б/н від 25.05.15 року, вх № 01-04/3491/15 від 02.06.15 року) про відклалдення розгляду справи у зв'язку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника.

Розглянувши подане клопотання колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з наступних підстав:

суд звертає увагу, що з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч.1-5 ст.28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (стаатті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (Постанова пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції").

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції'', у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, 28.02.2013 р. між ФОП ОСОБА_2 та ТзОВ "Український лізинговий фонд" укладено договір фінансового лізингу №883/02/13-В, за умовами якого відповідач - 2 зобов'язався передати, а відповідач - 1 прийняти в оплатне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, згідно із умовами вказаного договору.

Відповідно до п.п. 8.1. - 8.1. Договору, за переданий товар у лізинг транспортний засіб за період з дати надання до дати завершення строку лізингу сплачуються лізингові платежі. Оплата вартості послуг відповідача здійснюється в українських гривнях. Додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. додаток №1 до договору - графік внесення лізингових платежів був викладений за взаємною згодою сторін у новій редакції та встановлена загальна сума лізингових платежів в сумі 1201657,18 грн.

Відповідно до п. 2.2. Договору, загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору визначається п. 8.1. Договору і може змінюватися відповідно до умов цього Договору, а порядок, розміри та терміни оплати відповідачем -1 лізингових платежів на користь відповідачів - 2 встановлюється в Графіку платежів (додаток до Договору).

Згідно із пунктом 2.4. Договору, всі чергові лізингові платежі відповідач - 1 зобов'язаний оплачувати не пізніше дати, встановленої для їх оплати відповідно до графи 2 Графіка платежів в сумі, зазначений у графі 6 Графіка платежів.

Як вбачається із Графіку платежів, що є невід'ємним додатком до договору, усі лізингові платежі вказані у фіксованій (твердій) сумі та в національній валюті України - гривні.

У відповідності до п. 2.6. Договору, у разі зазначення в п. 8.5. Договору, на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним Договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ). Відповідно до п. 8.5. Договору - сума викупу при достроковому викупі предмета лізингу на визначену договором дату вираховуються як арифметична сума трьох складових.

Зважаючи на те, що в п. 8.5 договору мова йде виключно про достроковий викуп предмета лізингу, то, у випадку оплати лізингових платежів згідно із графіком платежів, дотримуючись його, при розрахунку лізингових платежів їх коригування з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ) не відбувається, що правильно визначено судом першої інстанції.

01.03.2013 р. між відповідачем-1 та позивачем укладено договір поруки, за яким позивач поручився перед відповідачем-1 за зобов'язання відповідача-2 передати предмет лізингу за договором фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р. після виконання відповідачем-1 графіку внесення лізингових платежів (невід'ємний додаток до договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р.) на користь відповідача-2, а також дотримання відповідачем-2 перед відповідачем-1 графіку платежів, що є невід'ємним додатком до договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р..

Скаржник посилається на те, що при зарахуванні планових лізингових платежів за договором протиправно застосовується курсова різниця, а саме п. 2.6 та п. 8.5 договору, чим збільшуються планові лізингові платежі в односторонньому порядку та в односторонньому порядку змінюються умови договору.

Однак з даним твердженням колегія суддів не погоджується з наступних підстав:

при вирішенні спору су першої інстанції підставно керувався положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 292 ГК України передбачено, що лізингом є господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. За умовами ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позовні вимоги, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Згідно ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Порука має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання, тобто договір поруки має додатковий до основного зобов'язання і укладається саме для забезпечення виконання основного зобов'язання, а поручитель згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідає перед кредитором , за загальним правилом, солідарно, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається із вищезазначеного, курсова різниця як складова лізингового платежу, зокрема планового, що погоджений сторонами договору відповідно до графіку лізингових платежів, - не передбачена чинним законодавством України, що регулює дану сферу правовідносин. Умовами договору та додатками до нього чітко встановлено та погоджено відповідачем-1 та відповідачем-2 вартість предмету лізингу та лізингові платежі (якими є відшкодування частини вартості предмета лізингу та платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно), та зафіксовані у національній валюті (гривні). Лізингові платежі є грошовими зобов'язаннями, вираженими у гривнях без визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, а тому посилання відповідача на підставу визначення лізингових платежів з урахуванням курсової різниці між гривнею та іноземною валютою є при плановому погашенні лізингових платежів, без використання відповідачем-1 свого права на достроковий викуп предмета лізингу та є помилковим, не передбаченим ні умовами договору зокрема, ні нормами чинного законодавства України в цілому.

Суд першої інстанції підставно констатував, що позивачем помилково обраний спосіб захисту його стверджуваного права, оскільки такий не передбачений у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України. Встановлення певних обставин, які виступають доказами у справі, не може бути безпосереднім предметом позову. Разом з тим захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Водночас у заявленому позивачем позові в якому останній просив зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" утриматись від застосування (не застосовувати) п.2.6. та 8.5. (порядок застосування курсової різниці при розрахунку лізингових платежів) договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013 р. при формуванні та виставленні рахунків для ФОП ОСОБА_2 для сплати лізингових платежів за вказаним договором; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" формувати та виставляти для ФОП ОСОБА_2 рахунки для сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р.; та зобов'язати ФОП ОСОБА_2 оплачувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" рахунки на сплату Лізингових платежів згідно з додатковою угодою №3 від 13.03.2014 р. до договору фінансового лізингу №883/02/13- В від 28.02.2013 р. в терміни та в порядку передбачено п. 2.4. договору фінансового лізингу №883/02/13-В від 28.02.2013р., позивач не обгрунтував, яким чином порушення його прав може бути поновлене у такий спосіб. У випадку помилкового чи протиправного нарахування позивачу відповідачем відповідних сум, зазначене не звільняє скаржника від сплати саме тих сум, які передбачені у договорі (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до п. 3 Листа Вищого господарського суду України № 01-8/2229 від 25.11.2005р. "Про деякі питання практики застосування норм законодавства, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у I півріччі 2005 року", дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові.

Відтак, суд першої інстанції підставно відмовив у позові, звернувши увагу скаржника на те, що він не позбавлений права звернутися з вимогою про вирішення спору про право цивільне, обравши спосіб захисту цивільних прав та інтересів визначений у відповідності до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, договору або іншого закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення господарського суду Львівської області від 30.03.2015 р. у справі № 914/270/15 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТ ІНН", м. Львів, вх. № 01-05/1648/15 від 03.04.15 року залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 30.03.2015 р. у справі № 914/270/15- без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 03.06.2015 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Юрченко Я.О.

Суддя Желік М.Б.