ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 914/69/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого - судді - Гнатюк Г.М.

суддів - Кравчук Н.М.

- Мирутенка О.Л.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРА і К», м.Львів від 06.04.2015р.

на рішення господарського суду Львівської області від 25.03.2015р.

у справі № 914/69/15

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРА і К», м.Львів,

про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 24613,79грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Сухарина І.С. - представник,

14.04.2015р. на адресу суду поступила апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРА і К» на рішення господарського суду Львівської області від 25.03.2015р. у даній справі, яка автоматизованою системою документообігу суду розподілена до розгляду судді-доповідачу Гнатюк Г.М. При цьому, відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, до складу колегії входять судді Кравчук Н.М. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою суду від 16.04.2015р. зазначена вище апеляційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду на 05.05.2015р.

На виконання вимог ухвали суду, ТзОВ «МІРА і К» подано докази доплати судового збору в розмірі 41,69грн. (вх.№01-04/2763/15 від 30.04.2015р.), які долучені до матеріалів справи.

Враховуючи, що в судове засідання 05.05.2015р. представник позивача не з'явився, розгляд справи було відкладено до 02.06.2015р.

В судове засідання 02.06.2015р. з'явився лише представник відповідача, якому роз'яснено його права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК України та який надав суду усні пояснення.

Враховуючи, що ухвалами суду від 16.04.2015р. та від 05.05.2015р. явка повноважних представників сторін була визнана судом на власний розсуд, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, який був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

Встановив :

Рішенням господарського суду Львівської області від 25 березня 2015 року у справі №914/69/15 (суддя Березяк Н.Є.) позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" задоволено частково та стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРА і К" на користь позивача - 23490,36 грн. відшкодування в порядку регресу, 1743,62 грн. судового збору, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Міра і К» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки місцевим господарським судом прийнято його з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом не враховано, що у відповідності до п. 38.1.1. ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що діяв на момент дорожньо-транспортної пригоди, обов'язок страхувальника щодо повідомлення страховика про настання страхового випадку не обмежувався виключно здійсненням повідомлення у письмовій формі. Тобто, на думку апелянта, повідомлення могло бути здійснено в іншій формі, відмінній від письмової. Зважаючи на те, що ТзОВ «Міра і К» належним чином повідомило про страховий випадок в усній формі шляхом здійснення телефонного дзвінка на стаціонарний номер Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», апелянт вважає вимоги позивача безпідставними. При цьому скаржник зазначає про те, що саме ТзОВ «Міра і К», як страхувальник, мало обов'язок повідомити про страховий випадок, а не водій, який є лише працівником Товариства. Крім цього, апелянт зазначає, що позивачем не подано належним чином оформлених письмових платіжних документів, які б підтверджували виплату страхового відшкодування саме за страховим полісом АЕ/1301381 від 28.12.2012р.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу №4402 від 13.05.2015р. (вх. №01-04/3035/15 від 14.05.2015р., вх.№01-04/3083/15 від 18.05.2015р.) Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» спростовує доводи скаржника та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, оцінивши докази, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 25.03.2015р. у справі №914/69/15 слід залишити без змін, враховуючи наступне.

Приватне акціонерне товариство "Українська охоронно-страхова компанія" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ТзОВ "МІРА і К" в порядку регресу 23490,36грн. страхового відшкодування, виплаченого платіжними дорученнями : № 4904 від 22.08.2013 року, № 5576 від 27.09.2013 року, № 1111 від 20.02.2014 року, та 1129,09 грн. пені і 1623,43 грн. ПДВ, виплаченого згідно платіжного доручення №2157 від 09.04.2014 року та судові витрати в розмірі 1827,00грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 року між ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія" та ТзОВ "МІРА і К" був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АЕ № 1301381 , відповідно до якого в період з 28.12.2012 року по 27.12.2013 року була застрахована цивільно-правова відповідальність будь-якої особи, яка експлуатувала автомобіль "Богдан", державний номер ВС 2816АА.

23 квітня 2013 року по вул.Личаківській,232 у м.Львові з вини водія забезпеченого транспортного засобу "Богдан" (д.н.з. ВС2816АА) Єдлінського Я.В. внаслідок порушення п.п.12.1 , 13.1 Правил дорожнього руху трапилась дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) внаслідок якої було пошкоджено автомобіль Нісан (д.н.з. ВК 0444 МІ) під керуванням Кизими О.К. Єдлінський Я.В. на момент здійснення ДТП працював водієм автобуса ТзОВ "МІРА і К ", що підтверджується Наказом товариства (а.с.48).

На підставі складеного позивачем страхового акту №11173, полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/1301381 від 28.12.2012 року та Постанови Шевченківського районного суду м.Львова від 20.05.2013 року, якою встановлено вину Єдлінського Ярослава Володимировича, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 22990,36 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 4904 від 22.08.2013 р., № 5576 від 27.09.2013 року, № 1111 від 20.02.2014 року, а також здійснено виплату пені та ПДВ згідно платіжного доручення №2157 від 09.04.2014 року.

Статтею 355 ГК України передбачено, що об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника.

Положенням ст.5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодування особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з ст.27 Закону України "Про страхування " та ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у разі, зокрема, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Підпунктом 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 цього ж Закону (в редакції, чинній на момент виникнення ДТП) передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, -МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально."

Таким чином, саме водій транспортного засобу, що спричинив ДТП зобов'язаний письмово повідомити страховика про ДТП.

При цьому, докази поважності причин та неможливості у встановлений законом термін водієм направити страховику письмове повідомлення про ДТП в матеріалах справи відсутні.

Фактично відповідач повідомив позивача про страховий випадок лише 13.05.2013 року, що підтверджується вхідним штемпелем (а.с.43), тобто після спливу більше трьох днів після настання страхового випадку. При цьому відповідачем не було надано належних доказів в підтвердження неможливості направлення заяви (повідомлення) у встановлені законом терміни.

Щодо посилання апелянта на ту обставину, що фактично про страховий випадок було повідомлено позивача в телефонному режимі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" чітко передбачено подання страховику письмового повідомлення встановленого МТСБУ зразка. Крім цього, не зважаючи на підтвердження факту здійснення відповідачем телефонного дзвінка, не можливо встановити зміст даної телефонної розмови, а отже доводи відповідача про належне повідомлення Страховика про ДТП в телефонному режимі є необґрунтованими.

У зв'язку із неповідомленням ні Страхувальником, ні водієм забезпеченого транспортного засобу про ДТП Страховика у встановлений Законом термін, ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія" звернулася з регресними вимогами до ТзОВ "МІРА і К " про відшкодування виплаченого страхового відшкодування у розмірі 24613,79 грн., які залишені відповідачем без задоволення, що стало підставою звернення про стягнення зазначеної суми в судовому порядку.

Можливість страховика на відшкодування шкоди в порядку регресу зі страхувальника, який є суб'єктом господарювання, внаслідок спричинення страхового випадку його працівником, повністю узгоджується із загальними засадами правового регулювання відносин, що виникають внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди. Так, відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відшкодуванню підлягають 23490,36грн. страхового відшкодування, виплаченого потерпілому платіжними дорученнями: № 4904 від 22.08.2013 року, № 5576 від 27.09.2013 року, № 1111 від 20.02.2014 року, зважаючи на наступне.

Зі статті 1191 Цивільного кодексу України та статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що страховик має право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника лише у розмірі виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі.

Пунктом 22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент зобов'язання страхової компанії здійснити виплату страхового відшкодування) встановлено порядок визначення розміру страхової виплати, яка дорівнює розміру шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу, та передбачено, вартість яких саме витрат, пов'язаних із відновленням транспортного засобу, включається до розміру страхової виплати. Страхова компанія (страховик), надаючи послуги зі страхування, у разі настання страхового випадку виплачує не відшкодування матеріальних збитків, які понесла застрахована особа, а страхову виплату, розмір якої визначається на підставі розміру матеріального збитку, розрахованого шляхом проведення відповідної експертизи.

В матеріалах справи наявний звіт №374/13 від 03.06.2013 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, виконаний ТзОВ український експертний центр ДП "Експерт Сервіс Авто", відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, що підлягають заміні автомобіля NISSAN X-TRAIL , р.н. ВК 0444 МІ що належить Кузьмич В.М. без ПДВ складає 23490,36 грн.

Згідно зі ст.ст.2,4,8 ч.ч.1,16 ст.9, ч.1 ст.16 Закону України "Про страхування" страховиками визнаються фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно з Законом України "Про господарські товариства" з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування), а також з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності). Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п.196.1.3 ст.196 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Зважаючи на викладене, всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов'язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об'єктом оподаткування ПДВ, в зв'язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (п.36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

Отже, в силу приписів ч.2 ст.14 ЦК України страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Наведене випливає також з приписів ч.2 ст.1192 ЦК України, згідно якого розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, позивачем не доведено як понесення ним витрат на оплату вартості ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу, так і включення виконавцем ремонту до складу цих витрат суми ПДВ.

Зважаючи на викладене, а також на те, що страхові виплати здійснені безпосередньо потерпілому водію - довіреній особі власника пошкодженого транспортного засобу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача витрат на відшкодування ПДВ та пені, за порушення Страховиком строків виплати страхового відшкодування.

Враховуючи, що відповідач доказів відшкодування шкоди суду першої інстанції не надав, позовна вимога Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» щодо стягнення з відповідача 23490,36грн. страхового відшкодування обґрунтована та задоволена судом першої інстанції правомірно.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не подано належним чином оформлених письмових платіжних документів, які б підтверджували виплату страхового відшкодування саме за страховим полісом АЕ/1301381 від 28.12.2012р. суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В страховому акті №11173 від 16.08.2013 року було зазначено № полісу АЕ/1301381 від 01.03.2013 року. Такі ж дані вказані в платіжних дорученнях №2157 від 09.04.2014 року, №4904 від 22.08.2013 року, №5576 від 27.09.2013 року, №1111 від 20.02.2014 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що фактичною датою укладання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/1301381 є 28.12.2012 року, а отже в страховому акті №11173 від 16.08.2013 року та платіжних дорученнях допущено технічну описку щодо дати страхового полісу, так як номер страхового полісу в усіх документах збігається.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, у відповідності до ч.1 ст.43 ГПК України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, а також враховуючи, що відповідач доказів укладення іншого полісу суду не надав, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта щодо відсутності належних доказів, які підтверджують виплату позивачем страхового відшкодування.

Таким чином, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі спростовуються викладеним вище аналізом обставин справи та чинного законодавства, а тому судом апеляційної інстанції відхиляються.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРА і К» залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, слід віднести на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 25.03.2015 року у справі №914/69/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРА і К» залишити без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Гнатюк Г.М.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови

виготовлено 08.06.2015р.