ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2015 р. Справа№ 914/1156/15

За позовом: Державного підприємства «Жовківського лісового господарства»,

м. Жовква

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,

м. Жовква

про: визнання договору оренди недійсним,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Вашкевич Н.І.

За участю представників:

позивача: Сухоренчак І.С. - дов. № б/н від 01.04.2015 року,

відповідача: ОСОБА_3- договір про надання правової допомоги №96-21/01 від 21.01.2015 р.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Державного підприємства «Жовківського лісового господарства» до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним №1-2014 від 01.01.2014 року. Ухвалою від 09.04.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 23.04.2015р.

Позовні вимоги заявлено з наступних підстав.

Позивач вважає договір оренди № 1-2014 від 01.01.2014 р. неукладеним, а тому недійсним з наступних підстав, а саме:

- вищевказаний договір ніколи не підписувався зі сторони позивача та не може мати ніяких правових наслідків за собою - відповідач по даному договорі ніколи не направляв позивачу пропозицію (оферту) та не отримував згоду, підтвердження (акцепт) по підписанні оскаржуваної угоди, як того вимагає ч. 1 ст. 640 ЦК України, а саме - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції;

- також, як зазначено в п. 2.6 Постанови пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» - Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Зазначає, що між сторонами дійсно 01.10.2013 р. укладений договір оренди №2-2013, згідно якого відповідачу передано в строкове платне користування приміщення гаражного боксу загальною площею 63 м кв., інвентарний номер 110-12, збудованого 1963 року та нежитлового приміщення адміністративного призначення загальною площею 52,5 м кв., інвентарний номер 110-13, збудованого 1966 року. Предмет даного договору аналогічний оспорюваному договору. Тобто наявний той же предмет, ті самі умови, за винятком розміру орендної плати. І саме на підставі договору №2-2013 від 01.10.2013 р. відповідач здійснював орендні платежі, а не на підставі оспорюваного договору. Походження та наявність у відповідача оспорюваного договору оренди є невідомим.

06.03.2014 р. з моменту винесення Господарським судом Львівської області рішення по справі № 914/241/15 від 03.03.2015 р. за позовом ОСОБА_1 до ДП «Жовківське лісове господарство» про усунення перешкод в користуванні орендованим майном, Позивач дізнався про існування в ФО-П ОСОБА_1 договору оренди № 1-2014 від 01.01.2014 р. нібито укладеного між сторонами. Згідно даного договору відповідачу передано в строкове платне користування приміщення гаражного боксу загальною площею 63 м кв., інвентарний номер 110-12, збудованого 1963 року та нежитлового приміщення адміністративного призначення загальною площею 52,5 м кв., інвентарний номер 110-13, збудованого 1966 року.

Зазначає, що відповідно до ч.і ст.215 ЦК України:

« 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу»,

а ч.5 ст. 203 ЦК України зазначає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В даному випадку оспорюваний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків - він не виконується відповідачем та не може виконуватися останнім, бо ним виконувались договірні зобов'язання згідно договору оренди №2-2013 від 01.10.2013 р. до 28.11.2014 р., тобто" до моменту розірвання даного договору згідно листа №04/973 від 28.11.2014 р., і відповідно в рішенні Господарського суду Львівської області по справі № 914/241/15 від 03.03.2015 р. за позовом ОСОБА_1 до ДП «Жовківське лісове господарство» про усунення перешкод в користуванні орендованим майном суд прийшов до аналогічного висновку.

А відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України - обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Таким чином, позивач просить договір оренди № 1-2014 від 01.01.2014 р. є неукладеним, а тому недійсним.

Рух справи відображено в ухвалах суду, що містяться в матеріалах справи.

29.05.2015 р. представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про призначення судової почеркознавчо - технічної експертизи у справі для визначення дійсності (справжності) походження у відповідача оспорюваного договору оренди №1-2014 від 02.01.2014 року.

На вирішення експерта пропонує поставити наступні питання:

Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у договорі оренди № 1-2014 від 01.01.2014 року тією особою, від імені якої він зазначений , чи іншою особою?;

Чи відповідає дата зазначена в договорі оренди № 1-2014 від 01.01.2014 року, а саме - 02 січня 2014 року, даті виготовлення такого договору (документа)?.

Оплату проведення експертизи ДП «Жовківське лісове господарство» гарантує та просить покласти на товариство, проведення експертизи доручити ЛНДІ судових - експертиз.

В судове засідання 02.06.2015 р. представник позивача з'явився, позов підтримав із підстав викладених у позовній заяві, вимоги ухвали суду виконав. Представник позивача підтримав клопотання про призначення судової почеркознавчої-технічної експертизи по справі №914/1156/15, так як надходження та наявність оспорюваного договору № 1-2014 від 01.01.2014 року є невідомим та ставиться під сумнів дійсність такого з сторони позивача.

В судове засідання 02.06.2015 р. представник відповідача з'явився, проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві, вимоги ухвали суду виконав частково. Заперечив проти призначення судової почеркознавчої-технічної експертизи у справі. Вважає заявлені вимоги безпідставними з наступних підстав.

1. У позовній заяві позивач стверджує, що між сторонами 01.10.2013 року укладено Договір оренди № 2-2013, згідно з яким відповідачу передано у строкове платне користування приміщення гаражного боксу загальною площею 63 м2, інвентарний номер 110-12, збудоване 1963 року, та нежитлове приміщення адміністративного призначення загальною площею 52,5 м2, інвентарний номер 110-13, збудоване 1966 року.

Однак, звертаємо увагу суду на те, що відповідно до п. 8.2. Договору оренди № 2-2013 від 01.10.2013 року договір укладений строком на десять років і діє з 1 жовтня 2013 року до 1 жовтня 2023 року.

В силу ч. 2 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, як вбачається з доданих доказів, вказаний договір оренди не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В силу ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, з наведеного вбачається, що Договір № 2-2013 від 1 жовтня 2013 року, про який вказує позивач, є нікчемним, сторони не могли виконувати цей договір в силу його нікчемності, і Договір № 2-2013 від 1 жовтня 2013 року не створює для сторін жодних юридичних наслідків.

2. Позивач стверджує, що Договір оренди № 1-2014 від 2 січня 2014 року не спрямований на реальне настання правових наслідків на відміну від Договору оренди № 2-2013 від 1 жовтня 2013 року.

Однак, вищезазначені гаражний бокс та нежитлове приміщення адміністративного призначення були передані позивачем у строкове платне користування відповідачу, що підтверджується, підписаним сторонами, актом прийому-передачі від 2 січня 2014 року. Відповідач дійсно користувався зазначеними нежитловими приміщеннями, здійснював орендні платежі, що вбачається із наданих судові квитанцій, та виконував інші обов'язки встановлені Договором.

Звертаємо увагу суду, що згідно з п. 2.1. нікчемного Договору оренди № 2-2013 від 1 жовтня 2013 року орендодавець передає орендарю основні засоби указані в п.1.1. цього договору за актом прийому-передачі, однак в матеріалах справи немає цього акту. На противагу цьому, до відзиву долучаємо копію акту приймання-передачі за Договором оренди № 1-2014 від 2 січня 2014 року.

Окрім цього, у провадженні господарського суду Львівської області знаходилась справа № 914/241/15 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до державного підприємства «Жовківське лісове господарство» про усунення перешкод у користуванні орендованим майном за Договором оренди № 1-2014 від 2 січня 2014 року, і відповідач протягом часу розгляду справи господарським судом жодним чином не вказав на недійсність цього Договору.

Позивач стверджує, що Договір оренди № 1-2014 від 01.01.2014 року є неукладеним, а тому недійсним з такої підстави, що відповідач по вказаному Договору не направляв позивачу пропозицію (оферту) та не отримував згоди (акцепту) на підписання цього Договору.

Однак, таке твердження позивача не відповідає обраному ним способу захисту, чинному законодавству України та дійсним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту. Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Отож, з наведеного вбачається наступне: неукладений правочин не може бути визнаний судом недійсним; позивач неправильно обрав спосіб захисту; за таких обставин суд повинен відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчо - технічної експертизи.

Крім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Враховуючи вищенаведене, слід зазначити, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обгрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

В судовому засіданні 02.06.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів, суд встановив таке.

Згідно оспорюваного договору оренди №1-2014 від 02 січня 2014 року підписаного між сторонами у справі і скріпленого печатками сторін, відповідачу передано в строкове платне користування приміщення гаражного боксу загальною площею 63 м кв., інвентарний номер 110-12, збудованого 1963 року, оцінена ринкова вартість - 34 476,00 грн. в т.ч. ПДВ станом на 31.03.2013 року та нежитлового приміщення адміністративного призначення загальною площею 52,5 м кв., інвентарний номер 110-13, збудованого 1966 року, оцінена ринкова вартість - 69 156,00 грн. в т.ч. ПДВ станом на 31.03.2013 року.

Згідно п. 2.1. договору оренди №1-2014 від 02 січня 2014 року, Орендодавець (позивач) передає Орендарю (відповідачу) основні засоби вказані в п.1.1 цього договору за актом приймання-передачі.

В матеріалах справи наявний підписаний між сторонами акт прийому-передачі на підставі договору оренди №1-2014 від 02 січня 2014 року про передачу майна Орендарю.

Акт оцінки вартості основних засобів, а саме гаражний бокс, нежитлове приміщення, що передаються в оренду (п.8.6. Договору оренди від 02.01.2014 року) та розрахунок орендної плати (п. 8.5.) по даному Договорі відсутні, сторони такого на вимогу суду не подали із-за відсутності таких взагалі.

Договір оренди №1-2014 від 02 січня 2014 року укладено з 2 січня 2014 року до 02 серпня 2016 року, а в частині зобов'язання Орендаря щодо орендної плати до повного виконання зобов'язання (п. 8.2.).

Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сторони не заперечили той факт, що між ними дійсно 01.10.2013 р. укладений договір оренди №2-2013, згідно якого відповідачу передано в строкове платне користування приміщення гаражного боксу загальною площею 63 м кв., інвентарний номер 110-12, збудованого 1963 року та нежитлового приміщення адміністративного призначення загальною площею 52,5 м кв., інвентарний номер 110-13, збудованого 1966 року. Предмет даного договору аналогічний оспорюваному договору. Тобто наявний той же предмет, ті самі умови, за винятком розміру орендної плати. Цей договір укладено з 01.10.2013 року на 10 років (п. 8.2.). Він суперечить вимогам Закону, так як згідно ст.. 793 та 794 ЦК України, такий підлягає нотаріальному посвідченню, а право користування нерухомим майном, державній реєстрації відповідно до Закону.

Як вбачається із поданих доказів, то даний договір нотаріально не посвідчувався і відсутня державна реєстрація права користування нерухомим майном по даному договору. Відсутні істотні умови Договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України:

« 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу»,

У відповідності ч.5 ст. 203 ЦК України зазначає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В даному випадку оспорюваний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків - він не виконується відповідачем та не може виконуватися останнім, бо ним виконувались договірні зобов'язання згідно договору оренди №2-2013 від 01.10.2013 р. до 28.11.2014 р., тобто" до моменту розірвання даного договору згідно листа №04/973 від 28.11.2014 р., і відповідно в рішенні Господарського суду Львівської області по справі № 914/241/15 від 03.03.2015 р. за позовом ОСОБА_1 до ДП «Жовківське лісове господарство» про усунення перешкод в користуванні орендованим майном суд прийшов до аналогічного висновку.

Згідно ст. 10 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», істотними умовами договору оренди є:

об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її

індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань-неустойка(штраф,пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Проаналізувавши умови договору оренди №1-2014 від 02 січня 2014 року та додані документи, суд приходить до висновку, що відсутні істотні умови щодо погодження умов, а саме: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань-неустойка (штраф,пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

В обґрунтування вимог позивач посилається на ст. ст. 203, 626, 628, 638, 712 ЦК України, ст. ст. 180, 181 ГК України. З аналізу перелічених норм законодавства вбачається, що переліченими статтями регулюється саме порядок укладення договорів.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України ).

За статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, договір є дво- чи багатостороннім правочином.

Правочин має відповідати загальним вимогам, які є необхідними для чинності правочину.

Недотримання зазначених вимог, за змістом ст. 215 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно положень ч.2 ст.180 ГК України, які є аналогічними із положеннями ст. 638 ЦК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Водночас не виключається можливість передачі розбіжностей, що виникають при укладанні договору оренди, на вирішення господарського суду. У такому випадку договір оренди вважається укладеним з моменту набрання законної сили відповідним рішенням господарського суду і на умовах, зазначених у цьому рішенні.

Отже, лише за наявності у договорі істотних умов, якщо їх не врегульовано чинним законодавством, договір оренди майна можна вважати укладеним. При цьому умова договору щодо вартості об'єкта оренди державного або комунального майна повинна відповідати Методиці оцінки об'єктів оренди, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.95 № 629 (з подальшими змінами та доповненнями).

Крім того, слід мати на увазі, що відповідно до статті 638 ЦК України істотними умовами договору оренди можуть бути також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно з частиною другою статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови, наприклад, щодо використання орендарем об'єкта оренди за цільовим призначенням.

Незалежно від форми власності об'єкта оренди господарські суди мають виходити з того, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Оплати, що проводились відповідачем у 2014 році позивачу, суд не може розцінити, як оплату саме по договору оренди №1-2014 від 02.01.2014 року, так як не зазначено відповідачем, що він оплачує саме по даному договору, так як оплата здійснювалась за оренду автомобілів і побутових приміщень разом за виконанні роботи і т.ін.

Поданими доказами не доведено, що договір оренди №1-2014 від 02.01.2014 року сторонами виконувався, позивачем обрано не передбачений законодавством спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову з заявлених позивачем предмету та підстав.

Судові витрати залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 626, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 49, 82-84 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08.06.2015 р.

Суддя Долінська О.З.