ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2015 р. Справа № 911/1462/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Семенчук Надії Василівни

до Сквирської міської ради Київської області

про стягнення 57 952, 11 грн.

Представники:

від позивача: Мусійко В.В.

від відповідача: не з'явилися

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача 57 952, 11 грн. заборгованості за договорами № 70, № 71, № 72, № 75, № 76, № 77, № 79, № 80 та № 81 від 09.12.2014.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо сплати вартості отриманої продукції.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.04.2015 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 14.05.2015.

14.05.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н від 14.05.2015 (вх. № 11179/15 від 14.05.2015) про приєднання до матеріалів справи документів по справі, до якого додано клопотання б/н від 21.04.2015 про стягнення з відповідача суму витрат позивача, сплачену на оплату гонорару адвоката, в розмірі 5 797, 68 грн.

Присутній у судовому засіданні 14.05.2015 представник відповідача надав суду лист № 44 від 07.05.2015 (вх. № 11199/15 від 14.05.2015), до якого додано документи по справі та у якому відповідач повністю погоджується з позовними вимогами і не заперечує проти їх задоволення.

У судовому засіданні 14.05.2015 судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 28.05.2015.

Присутній у судовому засіданні 28.05.2015 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті та зважаючи на обмежені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строки вирішення спору, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 28.05.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

09.12.2014 між сторонами укладено договори № 70, № 71, № 72, № 75, № 76, № 77, № 79, № 80 та № 81, за умовами яких позивач зобов'язався поставити, а відповідач - прийняти продукцію.

Відповідно до п. 1.4 договорів асортимент, кількість продукції та термін її постачання обумовлюється у замовленні та підтверджується у накладній. Накладні, згідно яких поставляється продукція, є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. 2.3 договорів моментом поставки вважається день передачі продукції позивачем та приймання її відповідачем з обов'язковою відміткою в накладних (штамп та підпис).

Пунктом 3.3 договорів передбачено, що розрахунки за продукцію, що відпускається, та тару здійснюються шляхом оплати за діючими цінами згідно накладних, по мірі надходження на рахунок відповідача бюджетних коштів для організації закупівель.

Відповідно до п. 3.5 договорів датою оплати по договору вважається дата надходження коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Згідно з п. 5.1 договорів сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Пунктом 7.3 договорів передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного його виконання.

На виконання умов договорів № 70, № 71, № 72, № 75, № 76, № 77, № 79, № 80 та № 81 від 09.12.2014 позивач по накладних № 01/4 від 09.12.2014 на суму 5 094, 70 грн., № 07/4 від 09.12.2014 на суму 11 458, 45 грн., № 03/4 від 09.12.2014 на суму 8 424, 00 грн., № 08/4 від 09.12.2014 на суму 2 816, 97 грн., № 04/4 від 09.12.2014 на суму 1 443, 80 грн., № 10/4 від 09.12.2014 на суму 8 747, 65 грн., № 09а-4 від 09.12.2014 на суму 213, 50 грн., № 05/4 від 09.12.2014 на суму 1 197, 00 грн., № 06/4 від 09.12.2014 на суму 18 556, 04 грн. поставив відповідачу продукцію на загальну суму 57 952, 11 грн., а відповідач, на підставі довіреностей № 13-1 від 10.02.2014, № 2-2 від 02.01.2014, № 2-3 від 02.01.2014, № 3-1 від 02.01.2014, № 3-2 від 02.01.2014, вказану продукцію отримав. Копії зазначених документів залучено до матеріалів справи, оригінали у судовому засіданні оглянуті.

Проте, в порушення своїх договірних зобов'язань, відповідач за отриману продукцію не розрахувався, у зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 57 952, 11 грн., що і стало підставою для звернення останнього з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Проаналізувавши зміст укладених між сторонами договорів № 70, № 71, № 72, № 75, № 76, № 77, № 79, № 80 та № 81 від 09.12.2014, суд дійшов висновку, що за цивільно-правовими ознаками вказані договори є договорами поставки.

Відповідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Жодних доказів виконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті отриманої продукції за договорами № 70, № 71, № 72, № 75, № 76, № 77, № 79, № 80 та № 81 від 09.12.2014 суду не надано.

Разом з тим, відповідач у своєму листі № 44 від 07.05.2015 (вх. № 11199/15 від 14.05.2015) повністю погоджується з позовними вимогами і не заперечує проти їх задоволення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами було підписано акти звірки взаємних розрахунків від 02.01.2015 та від 12.05.2015, в яких зазначено, що заборгованість Сквирської міської ради Київської області перед Фізичною особою-підприємцем Семенчук Надією Василівною становить 57 952, 11 грн. Зазначені акти підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що строк оплати за отриману відповідачем продукцію настав, доказів її оплати останнім не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не оспорюється відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 57 952, 11 грн. заборгованості (основного боргу) за договорами № 70, № 71, № 72, № 75, № 76, № 77, № 79, № 80 та № 81 від 09.12.2014 є доведеними, обґрунтованими, підтверджені належними доказами і підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на оплати послуг адвоката у розмірі 5 797, 68 грн.

Згідно з ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статях 4, 13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, між Фізичною особою-підприємцем Семенчук Надією Василівною (клієнт) та адвокатом Мусійком Вікторем Васильовичем (адвокат) 03.02.2015 укладено договір № 01/15-гс про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов'язався надати клієнтові правову допомогу в господарській справі за позовом ФОП Семенчук Надії Василівни до Сквирської міської ради Київської області про стягнення боргу в господарському суді Київської області.

Відповідно до п. 2.1 договору адвокат бере на себе зобов'язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, застосовує всі способи до покладення сум судових витрат, що підлягають оплаті за послуги адвоката, на винну сторону, а клієнт зобов'язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

Згідно з п. 3.1 договору про виконання доручення за даним договором адвокат надає клієнту акт прийому-передачі наданих послуг та розрахунок витрат на правову допомогу.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що клієнт зобов'язаний прийняти та підписати акт прийому-передачі наданих послуг протягом 5-ти днів з дня його отримання, або обґрунтувати відмову від прийняття наданих адвокатом послуг.

Відповідно до п. 5.1 договору за правову допомогу, передбачену п. 1.1 даного договору, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі 5 797, 68 грн. Вартість правової допомоги розраховується шляхом множення кількості затрачених годин адвокатом на вартість однієї години - 341, 04 грн. і оформляється письмово як розрахунок витрат на правову допомогу.

Згідно з п. 5.6 договору клієнт здійснює оплату адвокату гонорару за цим договором до закінчення судового розгляду справи в господарському суді Київської області.

З матеріалів справи вбачається, що Фізичною особою-підприємцем Семенчук Надією Василівною (клієнт) та адвокатом Мусійком Вікторем Васильовичем (адвокат) було підписано акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 21.04.2015, адвокатом було оформлено письмово розрахунок витрат на правову допомогу, а позивачем відповідно до видаткового касового ордера від 22.04.2015 було сплачено адвокату Мусійку Віктору Васильовичу гонорар згідно договору № 01/15-гс про надання правової допомоги від 03.02.2015 у розмірі 5 797, 68 грн.

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 724/10, виданого на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 23.03.1995 № 19 на ім'я Мусійка Віктора Васильовича та довіреність від 16.04.2015, видана Семенчук Надією Василівною на представництво її інтересів Мусійком Вікторем Васильовичем.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи адвокат Мусійко Віктор Васильович приймав участь у судових засіданнях у якості представника Фізичної особи-підприємця Семенчук Надії Василівни.

Пунктом 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем надано договір про надання правової допомоги та довіреність на представництво його інтересів у суді, підтверджено правовий статус адвоката, якому здійснено оплату, зважаючи на наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, господарський суд дійшов висновку про кваліфікацію зазначених Фізичною особою-підприємцем Семенчук Надією Василівною судових витрат в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України.

Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, які можуть бути враховані при визначенні обґрунтованого розміру гонорару визначені, зокрема, ст. 28 Правил адвокатської етики.

При вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, має бути врахована як ціна позову, яку вказав позивач у позовній заяві, так і критерії об'єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається наявність між позивачем та відповідачем багатьох інших договірних відносин, окрім тих, що були предметом розгляду у даній справі.

Проте, з наданих позивачем документів не можливо встановити щодо якого конкретного договору з тих, що укладені між позивачем та відповідачем, надавалася правова допомога адвокатом Мусійком Вікторем Васильовичем.

Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги предмет позовних вимог, тривалість розгляду та складність справи, суд дійшов до висновку про часткове покладення на відповідача понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 1 500, 00 грн.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача.

Керуючись статтями 32-34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Семенчук Надії Василівни задовольнити повністю.

2. Стягнути з Сквирської міської ради Київської області (09000, Київська область, Сквирський район, місто Сквира, вулиця Богачевського, будинок 28, ідентифікаційний код - 04054961) на користь Фізичної особи-підприємця Семенчук Надії Василівни (09000, Київська область, Сквирський район, місто Сквира, вулиця 40 років Жовтня, будинок 7, ідентифікаційний номер - ) 57 952 (п'ятдесят сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят дві) грн. 11 коп. - заборгованості, 1 500 (одна тисяча п'ятсот) грн. 00 коп. - витрат на оплату послуг адвоката та 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 29.05.2015.

Суддя Т.В. Лутак