ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.06.15р. Справа № 904/3879/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд" (м. Волноваха, Донецької області)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Союз-3" (с. Январське, Покровського району, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за надані послуги щодо організації перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України згідно договору № 23 про надання транспортного експедирування від 02.06.2014 у загальному розмірі 11 328 грн. 50 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Ференчук Д.О. - представник (довіреність № 1 від 08.06.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Союз-3" (далі - відповідач) заборгованість за надані послуги щодо організації перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України згідно договору № 23 про надання транспортного експедирування від 02.06.2014 у загальному розмірі 16 883 грн. 65 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 11 328 грн. 50 коп. - основний борг;

- 1 463 грн. 60 коп. - пеня;

- 3 862 грн. 50 коп. - інфляційні втрати;

- 229 грн. 05 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 23 про надання транспортного експедирування від 02.06.2014 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані в період з 05.07.2014 по 08.07.2014 послуги з організації перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 11 328 грн. 50 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 4.1. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 14.08.2014 по 16.04.2015 в сумі 1 463 грн. 60 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив стягнути з відповідача втрати від інфляції за період з серпня 2014 року по березень 2015 у сумі 3 862 грн. 50 коп., а також 3% річних за період прострочення з 14.08.2014 по 16.04.2015 у сумі 229 грн. 05 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2015 порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 09.06.2015.

Представник позивача 09.06.2015 подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив зменшити суму позовних вимог та стягнути з відповідача лише суму основного боргу, а саме: 11 328 грн. 50 коп.

Так у судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, з урахуванням вказаної вище заяви, з підстав, викладених у позовній заяві в цій частині.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, шляхом відмови від позовних вимог в цій частині. При цьому, ціна позову фактично зменшилась.

Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що ціна позову фактично зменшилась, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 11 328 грн. 50 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

При цьому, судом встановлено, що представник позивача - Ференчук Д.О., який підписав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до довіреності від 08.06.2015, виданої позивачем, наділений даним правом.

Таким чином, сума позовних вимог з урахуванням зазначеної заяви складає 11 328 грн. 50 коп., що є сумою основного боргу та, виходячи з якої вирішується спір.

Так, у судовому засіданні 09.06.2015 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, позивачем вимоги ухвали суду від 07.05.2015 були виконані у повному обсязі та до матеріалів справи долучено витребувані судом документи.

Представник відповідача у судове засідання 09.06.2015 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, крім того, вимоги ухвали суду від 07.05.2015 не виконав та не надав витребуваних судом документів, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 06.05.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 53623, Дніпропетровська область, Покровський район, с. Январське, вул. Центральна, 40-А, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

Так, до господарського суду було повернуто поштове повідомлення № 649 2275), яке підтверджує, що поштове відправлення з ухвалою суду від 07.05.2015, було вручено відповідачу 29.05.2015 (а.с.72).

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, представник позивача наполягає на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Так, представником позивача у судовому засіданні повідомлено, що з моменту порушення провадження у даній справі відповідач жодних проплат не здійснював. Так, представник позивача наголошує, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи. Крім того, представник позивача наголошує на тому, що у позовній заяві з урахуванням зменшення позовних вимог ним заявлено до стягнення з відповідача лише основний борг, а інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, та затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 02.06.2014 між Сількогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Союз-3" (далі - клієнт, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд" (далі - експедитор, позивач) було укладено договір № 23 про надання транспортного експедирування (далі - договір) (а.с.19-21), відповідно до умов якого експедитор, що діє за дорученням клієнта, зобов'язався від свого імені або від імені клієнта, за оплату та за рахунок клієнта виконати та/або організувати виконання визначених договором послуг.

Так, відповідно до пунктів 1.2. та 1.3. договору за умовами, визначеними договором, експедитор надає клієнту наступні види транспортно-експедиторських послуг:

- організовує перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України за маршрутами, узгодженими з клієнтом;

- експедитор має право залучити до виконання перевезень третіх осіб, з якими він уклав договір перевезення, при цьому залишаючись відповідальним перед клієнтом за будь-які дії та бездіяльність залучених до виконання перевезень третіх осіб, як за власні;

- доставляє ввірений клієнтом вантаж, зазначений в додатках (заявках) до даного договору, автотранспортом до місця призначення та видає його уповноваженій на отримання вантажу особі, а клієнт зобов'язаний своєчасно оплачувати автотранспортні послуги експедитора.

Кількість та вид вантажів, маршрути, вантажовідправники та вантажоотримувачі, графік подачі автотранспорту та суми оплати узгоджуються сторонами перед кожним конкретним перевезенням та зазначаються в додатках (заявках) до договору.

У пункті 6.5. договору сторони узгодили, що договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов'язань.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором транспортного експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

У відповідності до частини 1 статті 930 Цивільного кодексу України, договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 932 Цивільного кодексу України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Відповідно до пункту 2.1.1 договору, клієнт зобов'язаний надати замовлення на перевезення вантажу експедитору не пізніше доби від дня відправлення, в якому буде зазначено: найменування пунктів відправлення та призначення, кількість вантажів та час подачі автомашин під завантаження. Надання замовлень можливе факсом, електронною поштою, телефоном з подальшим підтвердженням у письмовому замовленні.

Так, як зазначав у судовому засіданні представник позивача, між сторонами було досягнуто домовленості про надання автотранспортних послуг в період з 05.07.2014 по 08.07.2014.

За приписами статті 931 Цивільного кодексу України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

У договору сторони узгодили, що вартість конкретного перевезення (групи однотипних перевезень) узгоджуються додатково перед кожним перевезенням (групою однотипних перевезень) та зазначається у кожному замовленні на переміщення вантажу. Вартість включає в себе винагороду експедитора. Замовлення підписується обома сторонами та є невід'ємною частиною договору (пункт 3.3 договору).

Так, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 05.07.2014 до договору, в якій сторони узгодили, що клієнт доручає, а експедитор приймає на себе зобов'язання щодо перевезення рапсу, ячменю, пшениці за маршрутом: с. Новопокровка, Солонянського району, Дніпропетровської області - с. Єлізарово, Солонянського району, Дніпропетровської області за ціною 73 грн. 50 коп. (в тому числі ПДВ - 12 грн. 25 коп.) за 1 тону.

На виконання взятих на себе зобов'язань позивачем в період з 05.07.2014 по 08.07.2014 було надано відповідачу послуги, обумовлені пунктом 1.1. договору та додаткової угоди, на загальну суму 14 636 грн. 06 коп., що підтверджується наступними доказами:

- товарно-транспортна накладна № 210377 від 05.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 41 220 кг вантажу (а.с.16);

- товарно-транспортна накладна б/№ від 06.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 41 740 кг вантажу (а.с.17);

- товарно-транспортна накладна б/№ від 06.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 41 670 кг вантажу;

- товарно-транспортна накладна № 210383 від 07.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 38 960 кг вантажу (а.с.18);

- товарно-транспортна накладна № 210385 від 08.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 35 540 кг вантажу.

Оригінали вказаних товарно-транспортних накладних (5 штук) були оглянуті у судовому засіданні 09.06.2015.

Відповідно до пункту 2.2.5 сторони узгодили надання клієнту за факсовим, електронним зв'язком з подальшою відправкою оригіналів, після виконання послуг транспортного експедирування рахунок на оплату, акт про надані послуги, податкову накладну, товарно-транспортну накладну з відміткою вантажовідправника, а у випадках необхідності, документи, які підтверджують витрати експедитора.

Як зазначав представник позивача у судовому засіданні 09.06.2015 вказані зобов'язання ним були виконані, документи були направлені відповідачу, але не були повернуті останнім з його підписом.

Так, в матеріалах справи міститься акт № ОУ-790 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 10.07.2014, який підписаний лише позивачем.

Крім того, у пункті 2.1.8. сторони передбачили обов'язок клієнта здійснювати оплату рахунку протягом 3-х банківських днів з моменту надання їх експедитором.

Як зазначає представник позивача, рахунок разом з іншими документами, передбаченими пунктом 2.2.5. договору, були надіслані відповідачу, але не оплачені останнім у повному обсязі, як і не було повернуто з його підписом акт № ОУ-790 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 10.07.2014.

При цьому, представник позивача наголошував на тому, що факт надання послуг підтверджується товарно-транспортними накладними за період з 05.07.2014 по 08.07.2014, а вартість послуг можна встановити, здійснивши розрахунок їх вартості, що визначений у додатковій угоді № 1 від 05.07.2014 до договору, шляхом її множення (за тону) на вагу перевезеного вантажу за кожною із накладних.

З системного аналізу всіх матеріалів справи у сукупності, суд приходить до висновку, що факт надання позивачем автотранспортних послуг в період з 05.07.2014 по 08.07.2014 підтверджується матеріалами справи.

При цьому, оцінювати непідписний відповідачем акт № ОУ-790 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 10.07.2014, як доказ надання послуг саме на вказану в ньому суму, суд не може, а вартість наданих послуг визначає, шляхом проведення наступного розрахунку:

- товарно-транспортна накладна № 210377 від 05.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 41 220 кг вантажу по 73 грн. 50 коп. кожна тонна, а отже вартість наданих послуг складає 3 029 грн. 67 коп. (41,22 х 73,50);

- товарно-транспортна накладна б/№ від 06.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 41 740 кг вантажу по 73 грн. 50 коп. кожна тонна, а отже вартість наданих послуг складає 3 067 грн. 89 коп. (41,74 х 73,50);

- товарно-транспортна накладна б/№ від 06.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 41 670 кг вантажу по 73 грн. 50 коп. кожна тонна, а отже вартість наданих послуг складає 3 062 грн. 75 коп. (41,67 х 73,50);

- товарно-транспортна накладна № 210383 від 07.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 38 960 кг вантажу по 73 грн. 50 коп. кожна тонна, а отже вартість наданих послуг складає 2 863 грн. 56 коп. (38,96 х 73,50);

- товарно-транспортна накладна № 210385 від 08.07.2014 про перевезення позивачем на замовлення відповідача 35 540 кг вантажу по 73 грн. 50 коп. кожна тонна, а отже вартість наданих послуг складає 2 612 грн. 19 коп. (35,54 х 73,50).

Отже, судом встановлено, що в період з 05.07.2014 по 08.07.2014 позивачем було надані послуги, обумовлені договором, на загальну суму 14 636 грн. 06 коп.

З урахуванням пункту 3.1. договору, розрахунок між експедитором та клієнтом здійснюється в національній валюті України. Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок експедитора з урахуванням ПДВ, на підставі документів, зазначених у пункті 2.2.5. Передоплата складає 50%. Остаточний розрахунок здійснюється по факту вивантаження автотранспорту, відповідно виставлених рахунків та актів про надання послуг.

Як пояснював представник позивача у судовому засіданні, відповідачем за спірний період надання послуг передоплата не здійснювалась.

Доказів протилежного до матеріалів справи не долучено.

У пункті 3.7. договору сторонами погоджено, що кінцеві розрахунки здійснюються клієнтом на підставі рахунків-фактур виставлених експедитором, протягом 3-х банківських днів. Підставою для виписки рахунку-фактури є товарно-транспортні накладні.

Так, матеріали справи не містять жодних заперечень чи претензій відповідача щодо якості, обсягів та вартості наданих послуг.

Таким чином, послуги за актом № ОУ-790 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 10.07.2014 на загальну суму 14 636 грн. 06 коп. є такими, що прийняті відповідачем в повному обсязі.

При цьому, в установлений договором строк зобов'язання щодо оплати наданих послуг відповідачем у повному обсязі не виконано, надані позивачем послуги відповідач оплатив лише частково в сумі 3 307 грн. 56 коп., що підтверджується банківською випискою (а.с.24);

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність основного боргу відповідача перед позивачем (станом на день прийняття рішення) за договором № 23 про надання транспортного експедирування від 02.06.2014 у розмірі 11 328 грн. 50 коп. (14 636,06 (надано послуг) - 3 307,56 (частково оплачено).

Так, позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога від 16.04.2015, в якій він просив виконати зобов'язання за договором № 23 про надання транспортного експедирування від 02.06.2014 у розмірі 16 883 грн. 65 коп. та перерахувати на рахунок підприємства вказану суму заборгованості (а.с.31-32).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить також з наступного.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до умов договору, оплата відповідачем за послуги по даному договору здійснюється в гривні шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом трьох банківських днів з моменту виставлення рахунку та підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати наданих послуг, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих послуг в рамках спірного правочину, господарський суд встановив, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав, у зв'язку з чим суд вважає наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 11 328 грн. 50 коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Крім того, за частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів повної оплати наданих послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 11 328 грн. 50 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

За наведеного, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 11 328 грн. 50 коп.

Щодо фактичного зменшення позивачем ціни позову по відношенню до ціни, що була визначена ним при зверненні із позовною заявою до суду, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" станом на 01.01.2015 мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1827,00 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73080,00 грн.).

Ціна позову станом на момент звернення із позовною заявою до суду становила 16 883 грн. 65 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову складала 1 827 грн. 00 коп. (1,5 розміру мінімальної заробітної плати). При цьому, після фактичного зменшення розміру позовних вимог позивачем ціна позову стала складати 11 328 грн. 50 коп., а отже сума судового збору за подання такого позову мала б складати також 1 827 грн. 00 коп. (1,5 розміру мінімальної заробітної плати).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для пропорційного зменшення суми судового збору з урахуванням фактичного зменшення позовних вимог, оскільки при зверненні із позовною заявою позивачем і так було сплачено мінімальний розмір судового збору.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1 827 грн. 00 коп. покладається на відповідача у повному обсязі.

Керуючись статтями 1, 4-5, 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Союз-3" (53623, Дніпропетровська область, Покровський район, с. Январське, вул. Центральна, 40-А; ідентифікаційний код 30268889) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд" (юридична адреса: 85700, Донецька область, м. Волноваха, вул. Шевцової, 11-А; фактична адреса: 03680, м. Київ, вул. Антоновича (Горького), 172, 7 поверх, ідентифікаційний код 32745802) 11 328 грн. 50 коп. - основного боргу, 1 827 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко