ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р.Справа № 915/335/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Головея В.М., Ярош А.І.

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Дегтярьов О.О. - за дорученням

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інвестбанк"

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 08 квітня 2015 року

у справі № 915/335/15

за позовом публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інвестбанк"

до товариства з обмеженою відповідальністю "УТК КРОСТ"

про стягнення 205000 грн.

ВСТАНОВИЛА:

05.03.2015 р. публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Інвестбанк" (далі позивач, Банк) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "УТК КРОСТ" (далі відповідач, ТОВ) про стягнення заборгованості в сумі 205.000 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеними між сторонами у справі договором № 94-13 від 15.08.2013 р. щодо своєчасного інформування Банку (не менше ніж за 15 днів до підписання нового кредитного договору) про кредити, які планує одержати в інших банківських (кредитно-фінансових) установах, а також щодо не забезпечення щомісячних надходжень грошових коштів на свій поточний рахунок, відкритий у Банку, у розмірі 90% надходжень від своєї поточної діяльності, внаслідок чого відповідач повинний сплатити позивачеві 205.000 грн. - штрафних санкцій, а також відшкодувати понесені судові витрати по справі на сплату судового збору за подання позову в сумі 4100 грн.

Відповідач відзив на позов не надав та його представник в судове засідання не з'явився, внаслідок чого справа була розглянута місцевим судом за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 08.04.2015 р. (суддя Коваль Ю.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що умови п. 5.23 договору суперечать чинному законодавству, оскільки господарюючий суб'єкт є вільним у виборі контрагента щодо розміщення грошових коштів на банківських рахунках, а умова вказаного підпункту договору обмежує таке право ТОВ. По-друге, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускається використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, та згідно до ст. 53 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється укладати договори з метою обмеження конкуренції, тоді як умова п. 5.23 договору обмежує право ТОВ на розміщення своїх грошових коштів на рахунках в інших банківських установах, тобто обмежує конкуренцію, а тому положення п. 5.23 договору не породжують для сторін договору прав та обов'язків, у зв'язку з чим включення до кредитного договору п. п. 6.3, 6.3.2, якими передбачено відповідальність у вигляду штрафу за невиконання ТОВ додаткових умов договору, викладених у п. п.5.13 та 5.23, також суперечить законодавству України.

Крім того, п. 5.13 договору в редакції: „До сплати заборгованості перед Банком за цим договором, заздалегідь (не менш, ніж 15 днів до підписання нового кредитного договору/договору поруки/видачі гарантії) ТОВ повинний письмово інформувати Банк про кредити, які позичальник планує одержати в інших банківських (кредитно-фінансових) установах, а також про гарантії і поруки (у тому числі майнові поруки - застави), що позичальник планує відкрити в інших банківських установах" не є основним зобов'язанням за кредитним договором, а тому її виконання, всупереч ст. ст. 548, 1054 ЦК України, не може бути забезпечене штрафом, внаслідок чого підстави для задоволення позову - відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що, по-перше, відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст, п. п. 5.13 та 5.23 договору ніяким чином не ускладнюють конкурентне становище ТОВ. Договором не передбачена заборона ТОВ здійснювати будь-яку господарську діяльність та укладати будь-які договору у т.ч. кредитні з іншими банками і позивач не вимагав від ТОВ (клієнта) придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої юридичної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг, а п. 5.23 договору є дієвою мірою контролю з боку Банку за фінансовим становищем ТОВ і недопущенням у разі погіршення цього становища випадків неможливості повернення кредиту. По-друге, при розгляді справи не розглядались вимоги про визнання п. 5.23 договору недійсним, тобто є презумпція правомірності умов п. 5.23 договору та він на підставі ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання відповідачем. По-третє, забезпеченим відповідно до ст. ст. 548, 509 ЦК України може бути як основне зобов'язання (у кредитних відносинах - повернення кредиту та сплата відсотків), так і зобов'язання - тобто право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а тому Банк відповідно до п. 513 та п. 5.23 договору має право вимагати від ТОВ вчинити зазначені дії та як слід ці вимоги банку до ТОВ які є зобов'язанням останнього можуть бути забезпеченні штрафними санкціями.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справі, але не скористався своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом.

Так, направлена на адресу відповідача, що зазначена у договорі № 94-13 від 15.08.2013 р., а саме: м. Одеса, вул. Буніна, 39 кв. 33 судова ухвала про призначення розгляду справи на 09.05.2015 р. отримана особисто останнім, що вбачається з довідки відстеження пересилання поштових відправлень, а направлена на адресу відповідача, що зазначена Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: м. Очаків, вул. 60 років СРСР, 22 кв. 22 судова ухвала повернута підприємством зв'язку по закінченню строку зберігання поштового відправлення, у зв'язку з чим, відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, відповідач є належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи апеляційним судом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обґрунтована і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції 15.08.2013 р. між сторонами у справі укладено договір кредиту № 94-13 (далі договір), за умовами якого Банк зобов'язався надати ТОВ грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі щоденним лімітом кредитування та граничним розміром заборгованості у сумі 750000 грн. під 24 % річних зі строком повернення по 11.08.2016 р., а ТОВ зобов'язалося повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі, на умовах і в строки, визначені в даному договорі.

Згідно п. 7.1. договору останній набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, сплати штрафних санкцій та інших платежів за цим договором, з урахуванням положень п. 6.5. цього договору.

Відповідно до п. 5.23 договору позичальник зобов'язується забезпечити щомісячне надходження грошових коштів на свій поточний рахунок, відкритий у Банку, в розмірі 90% надходжень від своєї поточної діяльності, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи на протязі періоду з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. надходження коштів на поточний рахунок ТОВ № 980, відкритий в банку позивача склали 3.084.805 грн. 42 коп. та на рахунок ТОВ № 0360, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» за цей же період надійшли грошові кошти у сумі 41.830.25 грн. 37 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з особистих рахунків відповідача за період з січня 2014 р. по грудень 2014 р. та не спростовується останнім.

Вищенаведене однозначно свідчить про те, що за названий період часу на поточний рахунок ТОВ № 0360, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» надійшло грошових коштів у розмірі значно більшому, ніж на поточний рахунок ТОВ № 980, відкритий в банку позивача, тобто відповідачем в період з січня 2014 р. по грудень 2014 р. здійснено 12 фактів порушення п. 5.23 договору, що слідує з банківських виписок та довідок вищеназваних банків та не спростовується відповідачем у справі.

Згідно п. 5.13 до сплати заборгованості перед Банком за цим договором, заздалегідь (не менш, ніж 15 днів до підписання нового кредитного договору/договору поруки/видачі гарантії) письмово інформувати Банк про кредити, які позичальник планує одержати в інших банківських (кредитно-фінансових) установах, а також про гарантії і поруки (у тому числі майнові поруки - застави), що позичальник планує відкрити в інших банківських установах.

З довідки ПАТ КБ «Приватбанк» видно, що відповідач отримав у названому банку кредитні кошти в період дії договору № 94-13 від 15.08.2013 р., але доказів інформування позивача про ці факти, у порушення п. 5.13 договору, ТОВ суду не надав та таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Умовами договору сторонами встановлено, що за невиконання п. 5.13 договору ТОВ повинний сплатити Банку штраф у розмірі 5% від суми отриманого кредиту, але не більше ніж 5.000 грн. за кожний факт порушення, а за невиконання п. 5.23 договору - штраф у розмірі 10% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, але не більше ніж 50000 грн. за кожний факт порушення.

Оскільки, відповідно до положень ст. ст. 9, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, визначений один із загальних принципів договірних правовідносин - принцип свободи договору. При цьому не має значення, які це умови - істотні, або ті, які сторони узгодили виключно за власною згодою. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем на протязі періоду з січня 2014 р. по грудень 2014 р. здійснено 12 фактів порушення п. 5.23 договору та одне порушення п. 5.13, у зв'язку з чим позивач мав право нарахувати відповідачеві за невиконання п. 5.13 штраф у розмірі 5.000 грн. та за невиконання п. 5.23 договору - штраф у розмірі 600.000 грн. (5000 грн. за кожний факт порушення).

Звертаючись з позовом до суду позивач просив стягнути з відповідача штраф за порушення у розмірі 200.000 грн. за порушення п. 5.23 договору за період з січня 2014 р. по квітень включно 2014 р. та 5.000 грн. за порушення п. 5.13 договору що є правом останнього, внаслідок чого відповідач на підставі ст. ст. 525, 526, 530, 549, 550 ЦК України повинний сплатити позивачеві: 200.000 грн. - штрафу за невиконання п. 5.23 договору за період з січня 2014 р. по квітень 2014 р. та 5.000 грн. - штрафу за порушення п. 5.13 договору, а всього 205.000 грн. штрафу в межах заявленого позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що умови п. п. 5.13, 5.23 договору обмежують право ТОВ у виборі контрагента щодо розміщення грошових коштів на банківських рахунках та обмежує конкуренцію.

Однак, з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитися не можу з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Так, у п. 5.13 договору сторонами погоджено, що до сплати заборгованості перед Банком за цим договором, заздалегідь (не менш, ніж 15 днів до підписання нового кредитного договору/договору поруки/видачі гарантії) письмово інформувати Банк про кредити, які позичальник планує одержати в інших банківських (кредитно-фінансових) установах, а також про гарантії і поруки (у тому числі майнові поруки - застави), що позичальник планує відкрити в інших банківських установах, тобто цим пунктом договору сторонами визначений обов'язок відповідача лише повідомити Банк про такі свої дії, а згідно п. 5.23 договору ТОВ зобов'язалось забезпечити щомісячне надходження грошових коштів на свій поточний рахунок відкритий в банку позивача в розмірі 90 % надходжень від своєї поточної діяльності, що однозначно свідчить про те, що названі умови договору ніяким чином не порушують права відповідача щодо вибору контрагентів та щодо вибору фінансової установи для зберігання своїх коштів, оскільки зазначені умови договору лише встановлюють певне зобов'язання ТОВ перед банком у зв'язку із отриманням кредиту в установі останнього та зобов'язання ТОВ інформувати Банк про одержання в інших банківських (кредитно-фінансових) установах, а також про гарантії і поруки (у тому числі майнові поруки - застави), що позичальник планує відкрити в інших банківських установах.

Відповідно до ст. 42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Аналогічні приписи містяться і в ст. ст. 5, 25, 32 ГК України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» метою цього закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного становища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника.

Статтею 53 названого Закону забороняється банкам укладати договори з метою обмеження конкуренції та монополізації умов надання кредитів, інших банківських послуг, встановлення процентних ставок та комісійної винагороди. Банку забороняється вчиняти будь-які дії щодо впровадження у своїй практиці недобросовісної конкуренції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вищезазначені норми права декларують створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів суб'єктів підприємницької діяльності, зокрема, вкладників та клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника не порушення зловживання монопольним становищем банків.

Водночас, зі змісту п. 5.13 та п. 5.23 договору не вбачається, що ці умови договору якимось чином ускладнюють конкурентне становище ТОВ. Договором не передбачена заборона ТОВ здійснювати будь-яку господарську діяльність та укладати будь-які договору, у т.ч. договори кредиту з іншими банками і позивач не вимагає від відповідача придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як зобов'язальну умову надання банківських послуг.

Крім того, відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є дійсним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач не звертався до суду з вимогами щодо визнання п. п. 5.13, 5.23 договору № 94-13 від 15.08.2013 р. недійсними. Не визнані ці пункти договору недійсними і місцевим судом при розгляді справи в порядку ч. 1 ст. 83 ГПК України, а тому ці пункти договору є обов'язковим для виконання сторонами згідно приписів ст. 629 ЦК України.

Також, колегія суддів не може погодитись і з висновками місцевого суду про те, що передбачені у п. п. 5.13 та 5.23 договору зобов'язання не є основними зобов'язаннями за кредитним договором, а тому їх виконання відповідно до вимог ст. ст. 548, 1054 ЦК України не може бути забезпечене штрафом, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є праві відношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, приписи ст. 548 ЦК України вказують на те, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, тобто, закон передбачає, що забезпеченим може бути як основне зобов'язання (у кредитних правовідносинах - повернення кредиту та сплати відсотків), так і зобов'язання - тобто право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію.

Відповідно до п. 5.13. та п. 5.23 договору ТОВ зобов'язано вчинити на користь Банку певні дії, а останній має право вимагати від ТОВ вчинення цих дії, а тому вимоги банку до ТОВ які є зобов'язанням ТОВ можуть бути забезпечення штрафними санкціями, внаслідок чого протилежні висновки місцевого суду є помилковими.

Оскільки, при ухваленні судового рішення місцевий суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та його висновки не відповідають обставинам справи, то колегія суддів вважає за необхідне це рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі.

Так як, позов та апеляційна скарга підлягають задоволенню у повному обсязі, то відповідач, на підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України, повинний відшкодувати Банку понесені судові витрати по справі: 4100 грн. - на сплату судового збору за подання позову та 2050 грн. - на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інвестбанк"- задовольнити повністю.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 08.04.2015 року у справі № 915/335/15 - скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інвестбанк" - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "УТК КРОСТ" на користь публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інвестбанк": 200.000 грн. - штрафу за невиконання п. 5.23. договору кредиту № 94-13 від 15.08.2013 р. та 5.000 грн. - штрафу за невиконання п. 5.13 названого договору кредиту, а також 4100 грн. - понесених судових витрат на сплату судового збору за подання позову.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "УТК КРОСТ" на користь публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інвестбанк": 2050 грн. - понесених судових витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Зобов'язати господарський суд Миколаївської області видати відповідні накази з зазначенням повних та необхідних реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.06.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Ярош А.І.