РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015Справа № 910/7061/15-г

За позовом Київського учбового-виробничого підприємства № 3 Українського товариства сліпих

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОНІС ФСБ»

про розірвання договору оренди та стягнення 8 949, 97 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Ліціс А.О. за довіреністю б/н від 03.02.2015 р.;

Клопенко О.О. за довіреністю б/н від 03.03.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київське учбово-виробниче підприємство № 3 Українського товариства сліпих (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОНІС ФСБ» (далі - відповідач) про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 345 від 30.08.2013 р. та стягнення 8 949, 97 грн., в тому числі 8 780, 00 грн. основного боргу зі сплати орендної плати, 18, 04 грн. основного боргу зі сплати відшкодування витрат на електроенергію, 151, 93 грн. основного боргу з відшкодування витрат на телефонний зв'язок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 30.08.2013 р. між сторонами було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 345, за яким у відповідача виник борг зі сплати орендних платежів та відшкодування витрат на електроенергію та телефонний зв'язок. Враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку відповідний борг не сплачує, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Крім того, в позовній заяві викладено заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідно до якої він просить накласти арешт на банківський рахунок відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.03.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/7061/15-г та призначено її до розгляду на 21.04.2015 р.

20.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи та клопотання про відкладення розгляду справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.04.2015 р. розгляд справи, у зв'язку з неявкою представників сторін, було відкладено на 13.05.2015 р.

12.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. розгляд справи, у зв'язку з неявкою представника відповідача, було відкладено на 26.05.2015 р.

25.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та письмові пояснення, відповідно до яких зазначає, що спірне приміщення було передано відповідачу у відповідності до акту прийому-передачі. Також, зазначає, що рахунки на оплату оренди за спірний період передавались бухгалтером позивача директору відповідача.

Також, від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про відмову від позовних вимог про стягнення 18, 04 грн. основного боргу зі сплати відшкодування витрат на електроенергію, 151, 93 грн. основного боргу з відшкодування витрат на телефонний зв'язок.

Представник відповідача в судове засідання 26.05.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 26.05.2015 р. судом було розглянуто заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про відмову від позовних вимог про стягнення 18, 04 грн. основного боргу зі сплати відшкодування витрат на електроенергію, 151, 93 грн. основного боргу з відшкодування витрат на телефонний зв'язок.

Приписами ст. 22 ГПК України визначено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Зважаючи на п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що заява позивача, якою він відмовляється від позову в частині вимог про стягнення 18, 04 грн. основного боргу зі сплати відшкодування витрат на електроенергію, 151, 93 грн. основного боргу з відшкодування витрат на телефонний зв'язок, підписана уповноваженою особою.

Оскільки звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, відмова від позову не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси та приймається судом, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зумовлює припинення провадження у справі у вказаній частині.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Крім того, судом було розглянуто заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову та вирішено в її задоволенні відмовити в силу необґрунтованості.

Так, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Зокрема, як вбачається зі змісту заяви позивача, доказів того, що відповідачем вчиняються або готуються дії, спрямовані на погіршення стану належного йому майна (активів) чи зниження їх вартості разом із клопотанням про вжиття заходів до забезпечення позовну не надано.

У судовому засіданні 26.05.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2013 р. між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено Договір оренди нежилого приміщення № 345 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове строкове платне користування приміщення під офіс за адресою: місто Київ, вулиця Глибочицька, 72, загальною площею 24, 5 кв.м. (кімната № 350, 3-й поверх адмін. Корпусу), що знаходиться на балансі Київського УВП № 3 УТОС.

Відповідно до п. 2.1. Договору сторонами було визначено, що вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами акту прийому-передачі вказаних приміщень.

Згідно з п. 2.2. Договору акт прийому-передачі приміщення складається після укладення Договору протягом 3-х діб з моменту здійснення орендарем попередньої оплати за перший і останній місяці оренди.

Відповідно до п. 2.3. Договору останнім місяцем проплати вважається місяць, після якого закінчується орендні відносини між сторонами і орендар звільняє орендоване приміщення.

Пунктом 3.1. Договору сторони визначили, що орендар за користування об'єктом оренди вносить плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до п. 3.2. Договору розмір орендної плати встановлюється цим Договором і є незмінним на весь час дії Договору за винятком тих випадків, коли зростають витрати орендодавця на утримання орендованого приміщення, що орендодавець обґрунтовує в письмовій формі. Розмір орендної плати за 1 кв.м. приміщення в місяць складає 110 грн. без ПДВ. Загальна вартість користування приміщенням становить 2 695, 00 грн. в місяць, в т.ч. оплата земельного податку. Податок на додану вартість на суму орендної плати не нараховується.

Згідно з п. 3.3. Договору сторони визначили, що орендар сплачує витрати фактично понесені орендодавцем в зв'язку із забезпеченням орендованого приміщення електроенергією (включаючи активну та реактивну), телефонним зв'язком та інше, згідно рахунків, які є невід'ємними частинами цього Договору. Розподіл та сплата понесених витрат встановлюється відповідними рахунками в залежності від кількості та умов дії обладнання, розміру приміщень та інше, або на підставі показників лічильників на підставі інформації постачальників телефонного зв'язку.

Відповідно до п. 3.4. Договору загальна сума орендної плати за місяць визначається на підставі рахунків орендодавця.

Згідно з п. 3.5. Договору орендна плата, визначена в рахунках орендодавця, сплачується щомісяця до 10-го числа поточного місяця авансом на розрахунковий рахунок орендодавця. В разі домовленості остаточний розрахунок здійснюється в наступному місяці.

Пунктом 3.8. Договору на випадок закінчення дії даного договору, орендна плата сплачується орендарем по день фактичного повернення приміщення згідно з актом прийому-передачі.

Відповідно до п. 3.9. Договору несплата орендної плати в строки, передбачені п. 3.4. цього Договору, є підставою для розірвання Договору оренди на вимогу орендодавця по закінченні терміну, за який орендну плату було сплачено без додаткового попередження. В цьому випадку орендодавець має право на відключення орендованого приміщення від електропостачання та телефонного зв'язку, а якщо відповідальних осіб орендаря неможливо розшукати за телефонами, наданими орендарем при підписанні даного Договору, то відмикання або зламування замків і опис майна виконується комісією орендодавця у складі 3-х осіб.

Пунктом 9.1. Договору було визначено, що він діє з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року.

01.09.2014 р. сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої пункт 9.1. Договору виклали в наступній редакції: «Даний Договір діє з 1 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року.

02.09.2013 р. сторонами було підписано акт передачі орендодавцем орендареві приміщення.

Як зазначає позивач, ним з метою сплати орендної плати були виставлені відповідачу рахунки: № СФ-000902 від 31.07.2014 р. на суму 2 695, 00 грн.; № СФ-001130 від 26.08.2014 р. на суму 2 695, 00 грн.; № СФ-001272 від 29.09.2014 р. на суму 2 695, 00 грн., № СФ-001443 від 30.10.2014 р. на суму 2 695, 00 грн.

Крім того, позивач вказує на те, що він з метою відшкодування витрат на електроенергію виставив відповідачу рахунок № СФ-001385 від 21.10.2014 р. на суму 18, 04 грн. та на оплату телефонного зв'язку рахунки: № СФ-001523 від 18.11.2014 р. на суму 51, 70 грн., № СФ-001523 від 18.11.2014 р. на суму 51, 70 грн., № СФ-001482 від 30.10.2014 р. на суму 48, 53 грн., № СФ-001684 від 15.12.2014 р.

Вказані рахунки не були у повному обсязі оплачені відповідачем, у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду з позовом про розірвання укладеного між сторонами Договору та стягнення боргу.

При цьому, після порушення провадження у справі позивач відмовився від вимог про стягнення 18, 04 грн. основного боргу зі сплати відшкодування витрат на електроенергію та 151, 93 грн. основного боргу з відшкодування витрат на телефонний зв'язок й просить суд стягнути з відповідача лише 8 780, 00 грн. основного боргу зі сплати орендної плати та розірвати укладений між сторонами Договір.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Так, згідно з п. 3.5. Договору було визначено, що орендна плата, визначена в рахунках орендодавця, сплачується щомісяця до 10-го числа поточного місяця авансом на розрахунковий рахунок орендодавця. В разі домовленості остаточний розрахунок здійснюється в наступному місяці.

Відповідно до п. 3.2. Договору сторони передбачили, що розмір орендної плати встановлюється цим Договором і є незмінним на весь час дії Договору за винятком тих випадків, коли зростають витрати орендодавця на утримання орендованого приміщення, що орендодавець обґрунтовує в письмовій формі. Розмір орендної плати за 1 кв.м. приміщення в місяць складає 110 грн. без ПДВ. Загальна вартість користування приміщенням становить 2 695, 00 грн. в місяць, в т.ч. оплата земельного податку. Податок на додану вартість на суму орендної плати не нараховується.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Предметом даного спору є зокрема вимоги позивача про стягнення з відповідача орендної плати за період серпня - листопада 2014 року на загальну суму 8 780, 00 грн.

Оскільки відповідачем не надано суду доказів сплати орендних платежів за вказаний період у повному обсязі, і відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що вони в цій частині мають бути задоволені.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про розірвання укладеного між сторонами Договору, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Так, статтею 782 ЦК України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

В даному випадку матеріали справи не містять доказів відмови позивача від Договору, яка була б вчинена шляхом направлення відповідного повідомлення відповідачу.

Водночас, статтею 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Так, відповідно до п. 3.9. Договору сторони визначили, що несплата орендної плати в строки, передбачені п. 3.4. цього Договору, є підставою для розірвання Договору оренди на вимогу орендодавця по закінченні терміну, за який орендну плату було сплачено без додаткового попередження.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачем допущено порушення умов Договору в частині взятих на себе зобов'язань зі сплати орендних платежів, позовні вимоги про його розірвання є правомірними та обґрунтованими.

При цьому, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 08.05.2013 р. у справі № 5021/966/2011, про те, що надсилання відповідачу пропозицій про розірвання спірного договору є виключно правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання позивачем вимог ст. 188 ГК України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору не позбавляє його права звернутися до суду з відповідним позовом до відповідача за наявності спору, тобто відсутності згоди на припинення договору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача шляхом стягнення до Державного бюджету України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

2. Провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про стягнення 18 (вісімнадцять) грн. 04 коп. основного боргу зі сплати відшкодування витрат на електроенергію, 151 (сто п'ятдесят одна) грн. 93 коп. основного боргу з відшкодування витрат на телефонний зв'язок, - припинити.

3. Позовні вимоги задовольнити.

4. Розірвати Договір оренди нежитлового приміщення № 345 від 30.08.2013 р., укладений між Київським учбово-виробничим підприємством № 3 Українського товариства сліпих (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 72; ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОНІС ФСБ» (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 72, офіс 350; ).

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОНІС ФСБ» (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 72, офіс 350; ) на користь Київського учбового-виробничого підприємства № 3 Українського товариства сліпих (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 72; ) 8 780 (вісім тисяч сімсот вісімдесят) грн. 00 коп. основного боргу зі сплати орендної плати.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОНІС ФСБ» (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 72, офіс 350; ) на користь Державного бюджету України 3 045 (три тисячі сорок п'ять) грн. 00 коп. судового збору.

7. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

8. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака