ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.06.15р. Справа № 904/2735/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс", (м. Запоріжжя)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб", (м. Нікополь, Дніпропетровська область)

про стягнення 141 005,47 грн.

Суддя Дубінін І.Ю.

Представники:

Від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" (далі-позивач) звернулося до господарського суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" (далі-відповідач) про стягнення 141 005,47 грн.

Сума позову складається з наступних сум: 105 246,93 грн. - основний борг, 16 280,59 грн. - пеня, 1 468,55 грн. - 3% річних, 18 009,40 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки товару № 691 від 22.06.2011р., в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Відповідач 29.04.15р. подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" не вчинило дії, до вчинення яких відповідач не міг би виконати свій обов'язок щодо оплати, тому відповідач посилається на те, що у позивача відсутнє право стягнення з відповідача суми основної заборгованості та штрафних санкцій, у зв'язку з чим, позов підлягає відмові в повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, але надіслав до суду письмові пояснення на відзив відповідача № 01 від 27.05.15р., в яких спростовує заперечення відповідача та зазначає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Також просить суд розглянути справу без уповноваженого представника товариства за наявними матеріалами справи та з урахуванням поданих пояснень на відзив відповідача.

Відповідач у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, але був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулось до господарського суду та знаходиться в матеріалах справи.

За таких обставин господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

При цьому, суд вважає достатніми матеріали справи для слухання справи у відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.06.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс", як постачальник, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб", як покупець, було укладено договір поставки товару № ТФ 691.

Цей договір вступає в силу з моменту фактичного підписання його повноважними представниками сторін і діє до 31.12.11р., а в частині не виконання зобов'язань за договором - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п. 10.1. договору).

Згідно п. 1.1. договору, на умовах, викладених в розділах цього договору, постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію матеріально-технічного призначення, в (далі - товар). Найменування, асортимент, номенклатура, сортамент, кількість, ціна, умови і строки поставки товару в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Відповідно до п. 2.1. договору, ціна товару, що поставляється за цим договором, визначається в гривнях і вказана в специфікаціях, доданих до цього договору. Ціна товару не включає ПДВ, порядок нарахування якого встановлений Податковим кодексом України.

Ціна товару, зазначена у додатках до цього договору, є фіксованою і не підлягає збільшенню. Сума договору дорівнює сумі специфікацій до даного договору, але не більше 500 тис. грн. (п.п. 2.3., 2.4. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що товар за цим договором поставляється в рядки, узгоджені сторонами в специфікаціях до цього договору.

У відповідності до п.п. 4.1., 4.2. договору, порядок і умови розрахунків за цим договором вказується в специфікаціях до даного договору. При проведенні розрахунків за цим договором сторони зобов'язуються при заповненні платіжних документів вказувати номер і дату договору, номер додатка, за яким здійснюється платіж.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до специфікацій № 19 від 08.07.2014р. та № 22 від 05.09.2014р. визначено додаткові умови поставки та оплати товару, а саме, товар поставляється на протязі 3-х днів з моменту підписання специфікації сторонами, а розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем на протязі 30 днів з моменту здійснення поставки.

На підставі даних специфікацій № 19 від 08.07.2014р. та № 22 від 05.09.2014р. позивач виставив відповідачу відповідні рахунки та поставив товар по видаткових накладних.

Товар передавався представникам відповідача на підставі довіреностей № 9471 від 01.08.2014р. на ім'я Диченко Д.С., № 9627 від 29.08.14р. на ім'я Юсупова В.Р., № 9684 від 08.09.14р. на ім'я Лавренчука О.П., відповідні прізвища, підписи представників, реквізити довіреностей та штампи відповідача містяться на накладних.

Отже, з викладеного вбачається, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання по поставці товару, але зобов'язання по оплаті отриманого товару відповідачем до теперішнього часу так і не виконано.

Позивач зазначає, що по жодній накладній, які додаються до позовної заяви (а.с. 49 - 53), оплата товару відповідачем не здійснена та на рахунок позивача не надходила.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар складає у загальному розмірі 105 246,93 грн., згідно розрахунку, який вказаний у позовній заяві (а.с. 4).

26 лютого 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача письмову претензію № 26 від 26.05.15р. з повідомленням про вручення, якою вимагав у відповідача на підставі ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України сплатити суму основної заборгованості у розмірі 105 246,93 грн. протягом семи днів з дня отримання цієї претензії.

Крім того, з даною претензією позивачем було направлено відповідачу два примірника актуального акту звіряння розрахунків з даними щодо заборгованості та просив повернути підписаний екземпляр позивачу.

Позивач вказує на те, що оскільки докази отримання претензії до нього не повертались, ним було повторно направлено претензію № 25 від 25.03.15р. та акт звіряння розрахунків від 25.03.15р. з цінним листом та описом вкладення.

Визначений претензією від 26.02.15р. строк на погашення заборгованості минув, але відповідач так і не розрахувався за отриманий товар та залишив вимоги, які вказані в претензіях без відповіді та задоволення.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за отриманий товар у загальному розмірі 105 246,93 грн.

Доказів виконання по оплаті за договором поставки № ТФ 691 від 22.06.11р. на загальну суму 105 246,93 грн. на момент розгляду спору відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, не спростував.

Приймаючи рішення господарський суд виходить із наступного.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 6 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства. Якщо у зобов'язаннi встановлений строк (термiн) його виконання, то воно пiдлягає виконанню у цей строк (термiн).

Згідно п. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Викладене є підставою для задоволення позову в частині стягнення основного боргу у сумі 105 246,93 грн.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за цим договором, винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України з відшкодуванням добросовісної стороні фактично заподіяної шкоди (п. 7.1. договору).

Відповідно до п. 7.5. договору, у разі несвоєчасного здійснення розрахунків за цим договором покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення.

На підставі п. 7.5. договору поставки та специфікаціям до цього договору позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 16 280,59 грн., згідно розрахунків, які знаходяться в матеріалах справи.

За ст.ст. 611, 549, 551 ЦК України, у разi порушення зобов'язання настають правовi наслiдки, встановленi договором або законом, зокрема - сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме i нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмiр встановлюється договором або актом цивiльного законодавства.

За ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн.

Враховуючи викладене, та перевіривши розрахунки позивача судом встановлено, що розрахунок пені відповідає вимогам чинного законодавства.

При викладених обставинах вимогу позивача щодо стягнення пені у сумі 16 280,59 грн. слід визнати обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

На підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивач розрахував та заявив до стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 18 009,40 грн. та 3% річних у сумі 1 468,55 грн., згідно розрахунків, які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача судом встановлено, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 18 009,40 грн. та 3% річних у сумі 1 468,55 грн. слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву від 28.04.2015 року, спростовуються наступним.

Відповідачем у відзиві на позов вказано, що до позовної заяви не було додано специфікації, на умовах якої останній отримав товар по видатковій накладній РН-005470 від 01.08.2014р.

При оформлені позовної заяви позивач припустився помилки, яка ніяким чином не впливає на зміст позовних вимог, а саме, не долучив до матеріалів позовної заяви специфікацію № 20 від 11.07.2014р., яка є невід'ємною частиною договору, і згідно цієї специфікації відповідачу було передано товар по видатковій накладній РН-005470 від 01.08.2014р.

Оскільки ця специфікація має ті ж самі умови щодо строку оплати, як і інші дві специфікації, що були додані до позову, а саме - 30 днів з моменту отримання товару, то сума штрафних санкцій і пені по видатковій накладній РН-005470 від 01.08.2014р. за прострочення оплати нарахована вірно, а отже вимоги про стягнення заборгованості по видатковій накладній РН-005470 від 01.08.2014р. позивачем визначено і заявлено правомірно.

Відповідач сумнівається, що поставки, оформлені видатковими накладними РН-005470 від 01.08.2014р., РН-006227 від 01.09.2014р., РН-006542 від 10.09.2014р., РН-006543 від 10.09.2014р. та РН-006552 від 10.09.2014р., за якими позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, були здійснені саме за договором поставки товару № ТФ 691 від 22.06.2011 року.

Згідно ч. 2 ст. 265 Господарського кодексу України, договір поставки укладається на розсуд сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами.

Отже, з наведених норм слідує, що сторони договору поставки в праві укласти його на власний розсуд на основі проекту, розробленого будь-якою із сторін.

Договір поставки товару № ТФ 691 від 22.06.2011 року був розробленим відповідачем, і є типовим договором поставки, на підставі якого відповідач здійснює свої господарські відносини із постачальниками.

Згідно статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно п. 1.1 Договору, на умовах, викладених у розділах цього договору, постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію матеріально-технічного призначення, надалі іменовану товар. Найменування, асортимент, номенклатура, сортамент, кількість, ціна, умови та строки поставки товару вказані в специфікаціях, оформлених у вигляді Додатків до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Отже, сторони погодили розроблений відповідачем проект договору, згідно вищенаведених умов якого Специфікація є додатком до договору та його невід'ємною частиною.

Як передбачено ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Але, заперечень щодо будь-яких умов договору між сторонами не було на протязі всього терміну дії договору, господарські відносини і зобов'язання за яким неодноразово подовжувалися за взаємною згодою сторін шляхом підписання специфікацій, які відповідно до умов договору є його невід'ємною частиною.

Оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін, то та обставина, що сторони в даному випадку дійшли згоди щодо подовження існування господарських зобов'язань за Договором шляхом підписання чергових Додатків до нього у вигляді специфікацій, повністю відповідає нормам чинного законодавства. Крім того, доказів наявності заперечень щодо подовження строку дії Договору або про подальше існування господарських зобов'язань за Договором Відповідач не надав до справи, оскільки таких заперечень і спорів між сторонами у дійсності ніколи не було.

Згідно ч. 8 ст. 180 Господарського кодексу України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Додані до позовної заяви довіреності № 9471 від 01.08.2014р. на ім'я Диченко Д.Є., № 9684 від 08.09.2014р. на ім'я Лавренчука О.П. свідчать про те, що товар, за який позивач просить суд стягнути заборгованість, були отримані уповноваженими представниками відповідача як цінності саме за договором поставки товару № ТФ 691 від 22.06.2011 року.

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи накладні за № 1, 30, 302, 303, які стосуються податкових зобов'язань іпостачання відповідачу товару, за який позивач просить суд стягнути з останнього заборгованість.

Після отримання товару, ці податкові накладні були видані позивачем та без заперечень отримані відповідачем, зареєстровані та відображені належним чином у податковій звітності обох сторін договору.

В усіх вищенаведених податкових накладних по операціям з постачання відповідачу товару зазначено посилання саме на договір поставки товару № ТФ 691.

Відповідно до банківської виписки від 08.05.2014 року, згідно якої відповідач здійснив 08.05.2014р. на користь позивача 3 платежі за наступним призначенням: «За кабельно-провідникову продукцію згідно з договором № ТФ 691 від 22.06.2011». Платежі у цій виписці стосувались розрахунків за раніше отриманий товар по видатковим накладним: № РН-009091 від 08.11.2013р. (платіж № 1 у виписці, сума оплати співпадає з сумою товару по накладній); № РН-009092 від 08.11.2013р. (платіж № 2 у виписці, сума оплати співпадає з сумою товару по накладній); № РН-009090 від 08.11.2013р. (платіж № 3 у виписці, сума оплати співпадає з сумою товару по накладній), копії вищезазначених накладних додаються.

Товар за даними накладними був поставлений відповідачу також на умовах договору, згідно відповідних специфікацій.

Отже, відповідач отримував товар згідно умов договору, та власно здійснював оплату саме як за товар, отриманий згідно все з тим же договором поставки ТФ 691 від 22.06.2011р., що підтверджується вищенаведеним письмовими доказами.

Згідно п. 3.4 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р., доказами схвалення правочину можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Отже, Відповідач здійснив достатньо дій, які свідчать про схвалення ним господарських відносин та зобов'язань з позивачем, основаних на умовах договору поставки товару № ТФ 691 від 22.06.2011р., і щодо продовження цих відносин на основі умов саме договору до 31.12.2014 р.

Крім того, і в п. 10.1 договору, і в наданих до справи специфікаціях визначено, що в частині не виконаних зобов'язань за договором цей договір діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Згідно ч. 8 ст. 180 Господарського кодексу України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору

Таким чином, вищезазначені письмові докази належним чином підтверджують, що сторонами у повній відповідності до законодавства було досягнуто згоди щодо продовження існування господарських відносин за договором поставки товару № ТФ 691 від 22.06.2011 року у строк до 31.12.2014р., щодо поставки і оплати товарів за видатковими накладними РН-005470 від 01.08.2014р., РН-006227 від 01.09.2014р., РН-006542 від 10.09.2014р., РН-006543 від 10.09.2014р. та РН-006552 від 10.09.2014р. саме на умовах специфікацій, які є не від'ємною частиною самого договору, а вищевказане твердження відповідача про поставку за цими накладними товару не на умовах цього договору є безпідставними.

Відповідач наголошує про безпідставне завищення ціни в накладних на товар у порівнянні з ціною, яка зазначена у специфікаціях. Таке твердження Відповідача прямо суперечить умовам досягнутих сторонами домовленостей.

За умовами пункту 2 специфікації № 19 від 08.07.2014р., загальна вартість товару сформована виходячи з курсу долару станом на 26.06.2014р. і складає 11,8819 грн. за 1 долар СІЛА. В разі зміни курсу більш ніж на 3% відсотки, сторони узгодили можливість зміни ціни.

Аналогічні умови узгоджені сторонами і в пункті 2 специфікації № 22 від 05.09.2014р., але в цій специфікації загальна вартість товару сформована виходячи з курсу долару станом на 22.05.2014р. і складає 11,7232 грн. за 1 долар США.

За накладною РН-005470 від 01.08.2014р. сума товару не змінювалась та співпадає із сумою товару в специфікації № 20 від 11.07.2014р.

Станом на день відвантаження товару відповідачу за накладною РН-006227 від 01.09.2014р, курс долару США складав не 11,8819 грн. за 1 долар США, а 12,946 грн. за 1 долар США. Відповідно дещо змінилась і ціна на момент поставки.

Станом на день відвантаження товару відповідачу за накладними РН-006542 від 10.09.2014р., РН-006543 від 10.09.2014р. та РН-006552 від 10.09.2014р., курс долару США складав не 11,7232 грн. за 1 долар США, а 13,074 грн. за 1 долар США. Відповідно дещо змінилась і ціна на момент поставки.

Отже, оскільки на момент поставки товару за вищевказаними накладними курс долару США дійсно змінився більш ніж на 3% відсотки, а сторонами, в свою чергу, було досягнуто домовленості щодо зміни ціну на товар в залежності від зміни курсу долару, то дії позивача щодо підвищення ціни на товар за деякими накладними є правомірними. Крім того, відповідач погодився із отриманням товару за ціною, визначеною у накладних, ніяких заперечень з цього приводу не надав.

Також, відповідач стверджує, що у нього не настало підстав для здійснення оплати через ненадання позивачем під час поставки товару рахунків на оплату.

Заперечення відповідача щодо виникнення обов'язку по сплаті за товар лише з моменту отримання відповідного рахунку-фактури, викладені в його відзиві, є безпідставним з огляду на наступне.

Як рахунок-фактура, так і усі інші документи, визначені п. 3.3 договору, були передані уповноваженим представникам Відповідача під час отримання відповідного товару за видатковими накладними. Обов'язку складати про їх передачу письмовий документ Договором не визначено.

Відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Відповідачем не надано доказів звернення до позивача з вимогами про надання відповідних документів та встановленням строку для їх надання. Також, товар передано повноважним представникам без будь-яких зауважень щодо неотримання документів, визначених договором.

Крім того, рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати грошові кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити у визначений договором строк отриманий товар.

Отже, вищевказане твердження відповідача є також безпідставним і не може звільняти його від обов'язку оплати отриманого товару.

До матеріалів справи надані 2 копії вимог до відповідача про сплату заборгованості по видатковим накладним за товар, отриманий на умовах договору, а також докази вручення цих вимог відповідачу. Отже, відповідач вказує неправдиві дані про те, що нібито не отримував рахунки-фактури, і що позивач нібито не висував вимог щодо сплати боргу.

Щодо нарахування штрафних санкцій, то позивач їх нарахував у повній відповідності до умов договору та вимог закону, розмір та періоди для нарахування пені встановлені належним чином, згідно умов, які погодили сторони договору. Підстави для нарахування пені і штрафних санкцій є наявними через порушення зобов'язань відповідача по оплаті товару, отриманого на умовах договору, що є доведеним належними доказами.

З огляду на викладене вбачається, що твердження відповідача, наведені у відзиві, взагалі не грунтуються на нормах чинного законодавства і не відповідають фактичним обставинам, які мали місце у відносинах сторін договору. Більш того, на самому початку свого відзиву відповідач визнає і не заперечує обставин щодо отримання ним товару за видатковими накладними РН-005470 від 01.08.2014р., РН-006227 від 01.09.2014р., РН-006542 від 10.09.2014р., РН-006543 від 10.09.2014р. та РН-006552 від 10.09.2014р., проте надалі лише перекручує дійсні обставини справи для того, щоб ввести суд в оману та уникнути сплати боргу, пені і штрафних санкцій.

Таким чином, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Викладене є підставою для задоволення позову у повному обсязі. Судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193, 218, 265 Господарського кодексу України, ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.ст. 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" (69096, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, буд. 108; ) - 105 246 (сто п'ять тисяч двісті сорок шість) грн. 93 коп. основного боргу, 16 280 (шістнадцять тисяч двісті вісімдесят) грн. 59 коп. пені, 18 009 (вісімнадцять тисяч дев'ять) грн. 40 коп. інфляційні втрати, 1 468 (одна тисяча чотириста шістдесят вісім) грн. 55 коп. 3% річних, 2 820 (дві тисячі вісімсот двадцять) грн. 11 коп. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 04.06.15р.

Суддя І.Ю. Дубінін