ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа № 922/905/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Грєнков І.В., довіреністю №08-11/4838/2-14 від 29.12.2014 р.

відповідача - Попова Н.В., дов. б/н від 21.02.2015 р.

розглянувши матеріали апеляційної скарги позивача (вх. №2011 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року у справі № 922/905/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до Приватного підприємства "Дара - Прогрес", м. Харків,

про стягнення коштів, повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач - Харківська міська рада звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Приватного підприємства "Дара - Прогрес", відповідача, про: 1) зобов"язання повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,3106 га, яка розташована по вул. Морозова, 6 у м. Харкові; 2) стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 433057,59 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.2015 року у справі № 922/905/15 (суддя Інте Т.В.) в позові відмовлено.

Позивач в апеляційній просить вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд помилково посилається на статтю 120 Земельного кодексу України в частині переходу до особи, яка набула право власності на будівлю, права власності на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, оскільки ця норма регламентує правовідносини, у яких попередній власник будівлі також мав на праві власності земельні ділянку під власним нерухомим майном. Однак попередній власник будівель, які належать відповідачу, права користування земельної ділянкою не оформляв.

Таким чином, як стверджує позивач, речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Також вказує на те, що безпідставне набуття майна (земельної ділянки) з боку відповідача не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою, що дає підстави застосувати до цих спірних правовідносин положення статті 1212 - 1214 ЦК України.

А тому відсутність складу цивільного правопорушення виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм матеріального права (ст.ст. 152, 156, 157 Земельного кодексу України), які регламентують підстави відшкодування збитків, на які посилався місцевий господарський суд.

Крім того, вказує на те, що відповідач фактично одержав дохід в результаті нездійснення плати за землю в розмірах визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю. При цьому, до доходу включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 18.05.2015 року на 11:30 год.

У судовому засіданні 18.05.2015 року було оголошено перерву до 15:00 години 27.05.2015 року.

Представник позивача у судових засіданнях 18.05.2015 року та 27.05.2015 року підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник у судових засіданнях 18.05.2015 року, 27.05.2015 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що повернення позивачу в натурі земельної ділянки площею 0,3106 га по вул. Морозова, 6 у м. Харкові, на якій знаходиться нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, призведе до позбавлення та обмеженню відповідача в його праві вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що є недопустимим, а тому позовні вимоги Харківської міської ради в частині повернення в натурі територіальній громаді в особі Харківської міської ради земельної ділянки не підлягають задоволенню.

Також вказує на те, що, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання позивача на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 ЦК України, є необгрунтованим.

Окрім цього, зазначає, що статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено стягнення реального розміру неодержаного прибутку, а не збереження активів. При цьому, визначення поняття "дохід" в розумінні Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99 р. № 290, суперечить ст. 1214 Цивільного кодексу України, яка передбачає одержання доходу та є категорією бухгалтерського обліку, у зв"язку з чим не підлягає застосуванню до спірних правовідносин на підставі ст. 8 Цивільного кодексу України.

26.05.2015 року відповідач через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду подав письмові пояснення по справі (вх.№8330 від 26.05.2015 року) з доданими до них додатковими матеріалами, які долучаються до матеріалів справи.

27.05.2015 року позивач через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду подав клопотання (вх.№8366 від 27.05.2015 року) про долучення до матеріалів справи документів, наданих на виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року, які долучаються до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача та відповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, на спірній земельній ділянці по вул. Морозова, 6 у м. Харкові відповідачу на праві приватної власності (свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер:10296806 від 04.10.2013 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) належать нежитлова будівля літ. "Я-1" загальною площею 295,6 кв.м., літ. "Ю-2" загальною площею 436,3 кв.м., нежитлове приміщення № 2 в літ. "К1-1" загальною площею 336,0 кв.м. та нежитлове приміщення № 1 в літ. "К1-1" загальною площею 222,4 кв.м.

Згідно з актом обстеження та визначення меж площі, та конфигураціїї земельної ділянки за адресою : м. Харків, вул. Морозова, 6 Приватне підприємство "Дара - Прогрес" є власником нежитлових будівель літ. "Я-1" загальною площею 295,6 кв.м., літ. "Ю-2" загальною площею 436,3 кв.м. та нежитлових приміщень №1 і № 2 загальною площею 558,4 кв.м. по вул. Морозова, 6 у м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.10.2013 року №10296806. ПП "Дара - Прогрес" з 03.10.2013 року та по теперішній час використовується земельна ділянка без права власності або користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 Земельного кодексу України.

Згідно з листом Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області №5824/08 від 16.12.2014 року, направленим на адресу Директора самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради, станом на 29.12.2012 року за ПП "Дара - Прогрес" в Управлінні Держземагентства у м. Харкові Харківської області не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності на земельну ділянку за адресою : м. Харків, вул. Морозова, 6.

За змістом статті 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, право на земельну ділянку в даному випадку повинно бути оформлене відповідно до вимог ст. 123 Земельного кодексу України та приписів Закону України "Про оренду землі".

Згідно з вимогами чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Згідно з ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Як вбачається з наданих сторонами та прийнятих апеляційним господарсаьким судом доказів, попередній власник нерухомого майна - ФОП Куксов В.П. двічі звертався до Харківської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проектів відведення земельної ділянки (листи від 24.02.2012 року та від 19.10.2012 року), однак відповіді на ці листи не отримував, що не було спростовано позивачем.

Також,відповідач звертався до Харківського міського голови із клопотанням (вх.№11 від 18.03.2015 року) в якому просив надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по вул Морозова, 6 у м. Харкові, орієнтовно площею 3 га, для подальшого оформлення договору оренди землі для обслуговування будівель, а саме: літ. "Ю-2" загальною площею 436,3 кв.м, літ. "Я-1" загальною площею 295,6 кв.м., літ. "К1-1" загальною площею 336,0 кв.м. та нежитлове приміщення № 1 в літ. "К1-1" загальною площею 222,4 кв.м.

14.04.2015 року Департамент Земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради своїм листом №2675/0/225-15 від 14.04.2015 року у відповідь на клопотання відповідача №11 від 18.03.2015 року повідомив його про розгляд цього клопотання і про те, що для розгляду пропозицій щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по вул. Морозова, 6 у м. Харкові необхідно надати ряд документів, перелічених у листі.

Відповідно до листа Основ"янської ОДПІ м. Харкова від 24.11.2014 року Приватне підприємство "Дара-Прогрес" є платником земельного податку за земельну ділянку за адресою : м. Харків, вул. Морозова, 6, площею 929,7 кв.м , починаючи з жовтня 2013 року і станом на 01.11.2014 року податковий борг по земельному податку у нього відсутній.

Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що позивач права власності або право користування спірною земельною ділянкою у встановленому законодавством порядку не оформив, у зв"язку з чим користується нею безпідставно, а тому, за висновком позивача, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу відповідач зобов'язаний повернути позивачу безпідставно набуту земельну ділянку та відшкодувати позивачеві доходи, отримані від спірної замельної ділянки, в розмірі 433 057,59 грн., які полягають у несплаченій відповідачем суми орендної плати за вирахуванням суми сплаченого ним земельного податку.

Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка безпідставно набута відповідачем без будь-яких правових підстав.

Також господарський суд першої інстанції вказував на те, що недотримання порядку оформлення права на земельні ділянки, на яких розташована нерухомість відповідача, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. При цьому, зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку, яка розташована по вул. Морозова, 6 у м. Харкові та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Крім того, за висновком місцевого господарського суду, позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме як доходу останнього, що передбачено статтею 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок. Проте, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Тобто визначальною підставою для застосування положень ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно, набуте особою без достатньої правової підстави, повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

В той же час, набуття відповідачем права на спірну земельну ділянку мало місце з підстав укладенння договору купівлі-продажу об"єктів нерухомості, які знаходяться на цій земельній ділянці.

Положенням абз.2 п.2.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

А отже, набуття відповідачем права на спірну земельну ділянку відбулось в межах відповідних правових підстав- укладення правочину щодо придбання у власність об"єктів нерухомості, що, з урахуванням вимог статті 20 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, надає йому право на оформлення відповідного титулу на земельну ділянку, на якій ці об"єкти розташовані.

Згідно з абз. 3 п.п.3.4. п.3 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України (яка регулює питання повернення самовільно зайнятих земельних ділянок) застосуванню не підлягають.

Таким чином, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України. При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по по вул. Морозова, 13.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення .

Отже будівлі, які належать відповідачу на праві власності як об'єкти цивільних прав пов'язуюється із земельною ділянкою, так як їхнє переміщення є неможливим без їх знецінення.

Набуття земельної ділянки ПП «ДАРА-ПРОГРЕС» обумовлено набуттям права власності на будівлі, розташовані на земельній ділянці, без якої існування будівель та їх використання є неможливим.

При цьому, наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей.

Відповідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначалося, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під належною відповідачу на праві власності нерухомістю, належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нею та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання ж відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого ст.41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України.

Таким чином, повернення позивачу в натурі земельної ділянки площею 0,3106 га по вул. Морозова, 6 у м. Харкові, на якій знаходиться нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, призведе до позбавлення та обмеженню відповідача в його праві вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що є неприпустимим.

Разом з цим, за ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Проте, позивач, звертаючись із позовом про повернення спірної земельної ділянки, вибрав неефективний спосіб захисту, так як він призводить до порушення права власності відповідача на нерухоме майно та свідчить про вихід позивача за межі здійснення ним права власності на земельну ділянку.

Таким чином, місцевий господарський суд цілком правомірно відмовив у задоволенні позову в частині зобов"язання відповідача повернути в натурі позивачу спірну земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Однак, оскільки спірна земельна ділянка не є такою, що набута безпідставно, то відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 433057,59 грн.

Крім того, слід зазначити, що статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного доходу, а не збереження актівів, як вказує позивач.

Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів.

При цьому, позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме в якості доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Однак, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Однак, договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Крім того слід зазначити, що відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно із п.3.7 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. №284.

Відповідно до п.2.9 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом "д" частини 1 статті 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Отже колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, обрав невірний спосіб захисту свого права як землевласника.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2015 року у справі №922/3762 та від 20.05.2015 року у справі №922/4911/14.

Таким чином, за висновком колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Позивач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд помилково посилається на статтю 120 Земельного кодексу України в частині переходу до особи, яка набула право власності на будівлю, права власності на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, оскільки ця норма регламентує правовідносини, у яких попередній власник будівлі також мав на праві власності або праві користування земельні ділянку під власним нерухомим майном, тоді як попередній власник будівлі, яка належить відповідачу, права користування земельної ділянкою не оформляв.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідачем речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями позивача, так як зі змісту 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України випливає, що вони не містять застереження щодо їх застосування в залежність від оформлення попереднім власником нерухомості титульного права (права власності або права користування) на земельну ділянку під цією будівлею.

А оскільки попередній власник нерухомості згідно із вказаними статтями був наділений правом оформлення землекористуваня, то відповідач як новий власник не може бути позбавдений такого ж права.

Таким чином, в даному випадку положення статті 120 Земельного кодексу та статті 377 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню і відповідач не може вважатися таким, що набув спірну земельну ділянку безпідставно.

Крім того, як зазначалося, відповідач та його правопопередник (попередній власник будівель) ФОП Куксов В.П. зверталися до позивача із листавми щодо оформлення права користування. Таким чином відповідач вживав заходів щодо належного оформлення земельної ділянки, на якій розміщена належна йому нерухомість.

Позивач також в апеляційній скарзі посилається на те, що безпідставне набуття майна (земельної ділянки) з боку відповідача не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме : придбання відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою, що дає підстави застосувати до цих спірних правовідносин положення ст.ст. 1212 - 1214 ЦК України.

А тому відсутність складу цивільного правопорушення виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм матеріального права (ст.ст. 152, 156, 157 Земельного кодексу України), які регламентують підстави відшкодування збитків і на які посилався місцевий господарський суд.

Однак, такі твердження позивача є необгрунтованими, так як саме позивач посилався на вчинення відповідачем правопорушення - неоформлення права користування земельною ділянкою та протиправне, без відповідних правових підстав використання спірної земельної ділянки.

Крім того, відповідно до п.2.9 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

А тому, як вже зазначалося, з урахуванням статті 152 Земельного кодексу України, яка визначає способи захисту прав землевласників, у разі порушення прав позивача як власника спірної земельної ділянки, він має право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Також позивач в апеляційній скарзі зазначив, що відповідач фактично одержав доход в результаті нездійснення плати за землю в розмірах визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю. При цьому, до доходів включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання, згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Однак, такі посилання не можуть вважатися обгрунтованими, оскільки стаття 1214 Цивільного кодексу України передбачає стягнення доходу у вигляді реальних надходжень матеріальних благ, а не у вигляді збереження активів.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «дохід».

Визначення доходу міститься в пункті 14.1.54 ст. 14 Податкового кодексу України, яке не передбачає збереження активів.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99р. № 290, на яке посилається позивач, регулює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві та не є правовим актом цивільного законодавства або податкового законодавства.

Разом з цим, згідно зі до ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Отже визначення поняття "доходу" в розумінні Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99р. № 290 суперечить ст. 1214 Цивільного кодексу України, яка передбачає одержання доходу, та є категорією бухгалтерського обліку, у зв"язку з чим не підлягає застосуванню до спірних правовідносин на підставі статті 8 Цивільного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.03.15 року у справі № 922/905/15 залишити без змін. .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 02.06.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.