РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015Справа №910/7943/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросіті»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг»

про визнання договору недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явились

від відповідача Лелюхін Д.О. - представник за довіреністю від 02.01.15

В судовому засіданні 27.05.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросіті» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» про визнання недійсним договору поставки № АП-19-0276 від 09.09.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агросіті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» договір поставки товару № АП19-0276 від 09.09.2014 є недійсним з огляду на те, що на момент укладення даного договору відповідач діяв без відповідної ліценції на поставку агрохімікатів. Крім того, сторонами договору не було погоджено умов щодо дотримання якості товару, як цього потребує ст. 268 ГК України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.04.2015 порушено провадження у справі № 910/7943/15-г за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 22.04.2015.

21.04.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 22.04.2015, з'явився представник відповідача, який вимоги ухвали суду виконав, надав документи, що були долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 22.04.2015 задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 13.05.2015.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити з підстав викладених у позові. Крім цього, позивачем заявлено клопотання про витребування у відповідача завірений сертифікат відповідності препарату та посвідчення про його дозвіл до використання в Україні.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у відзиві та заперечував проти клопотання.

Зокрема, представник відповідача, зазначив, що на підставі укладеного між сторонами договору поставки № АП-19-0276 від 09.09.2014 відповідач поставив позивачу препарат «ДИКВАТ» (товар) у кількості 1 500 літрів на загальну суму 100 125,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № АП-19-0312 від 10.09.2014 р. Відповідачем у свою чергу було прийнято товар та частково оплачено. Відповідно до п. 3.10 договору претензії щодо якості, кількості та асортименту приймаються від покупця виключно на місці, та в момент прийняття товару. В разі прийняття товару без заявлених претензій, товар вважається прийняти, і покупець в майбутньому не може посилатися на недоліки товару. За доводами відповідача позивачем станом на 10.04.2015 року не пред'явлено жодних вимог до відповідача щодо якості товару, який він отримав відповідно до видаткової накладної № АП-19-0312 від 10.09.2014 р.

Крім цього відповідач, зазначає, що доводи позивача про відсутність у ТОВ «Хімагромаркетинг» ліценції на поставку агрохімікатів на момент укладення договору не відповідає дійсності, що підтверджується наявністю у відповідача Ліцензії серії АВ № 564308, виданої Міністерством аграрної політики та продовольства України 23.03.2011 р. (належним чином завірена копія якої долучена до відзиву). Відомості про отримання ліцензії є загальнодоступними та викладені на офіційному сайті ДП «Інформаціно-ресурсний центр».

Заслухавши пояснення представників сторін суд відмови у задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів, з підстав не дотримання вимог ст. 38 ГПК України.

У судовому засіданні 13.05.2015 за клопотанням представника позивача оголошувалась перерва до 27.05.2015.

У судове засідання 27.05.2015 з'явився представник відповідача.

Позивач не забезпечив явку уповноваженого представника, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору, проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

09 вересня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агросіті» (надалі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (надалі - відповідач, продавець) було укладено договір поставки № АП-19-0276 (надалі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору продавець зобов'язується передати у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити наступні засоби захисту рослин, надалі товар: дикват у кількості 1 500,000 літрів на загальну суму 100 125,00 грн. в т.ч. ПДВ.

Згідно з п. 2.1. договору покупець зобов'язаний сплатити продавцю вартість товару не пізніше 15 вересня 2014 р. - 10 012,50 грн та не пізніше 10.жовтян 2014 р. - 90 112,50 грн.

Поставка товару здійснюється в строки, які передбачені п. 3.3 договору, або раніше за заявою покупця (п.3.1. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору одержання товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем у день поставки товару. При прийманні товару покупець зобов'язаний перевірити кількість, асортимент, цілісність тари, пломб (при їх наявності), а також відсутність ознак ушкодження та псування товару.

Одночасно із прийняттям товару за якістю покупцем проводиться перевірка комплектності товару, а також відповідність тари, упаковки маркування вимогам стандартів, наявність сертифікатів якості й інструкцій із застосуванням (п. 3.5. договору).

Згідно з п. 4.1. договору якість товару повинна відповідати вимогам даного договору, а також стандартам, держстандартам, які діють на території України.

Відповідність якості товару повинна підтверджуватися сертифікатом якості заводу-виготовлювача, який надається продавцем покупцю під час прийому товару (п. 4.2. договору).

Згідно з п. 3.10 договору претензії щодо якості, кількості та асортименту приймаються від покупця виключно на місці, та в момент прийняття товару. В разі прийняття товару без заявлених претензій, товар вважається прийняти, і покупець в майбутньому не може посилатися на недоліки товару

За доводами позивача спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки відсутня згода сторін за всіма істотними умовами договору. А саме, за переконанням позивача у договорі не зазначено реквізитів ліцензії на підставі якої відповідачем здійснюється продаж пестицидів, зазначених у п.1.1. договору, а відтак, відповідач що відповідач а на момент укладення спірного договору діяв без відповідної ліцензії. Яка передбачена законами України «Про пестициди та агрохімікати» та «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Також позивач зазначає, що договором не визначено умови доставки товару та умови дотримання якості товару. Зокрема в договорі сторони номери, індекси стандартів, як цього потребує п. 4 ст. 268 ГК України

Відповідач проти позову заперечував, з підстав наведених у відзиві.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання Сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці докази оцінюються судом на основі всебічності, повноти й об'єктивності усіх обставин справи у своїй сукупності відповідно до положень ст. 43 ГПК України.

Як свідчать матеріали справи, ТОВ «Хімагромаркетинг» отримало ліцензію на торгівлю пестицидами та агрохімікатами 23.03.2011 року (серія АВ № 564308, належним чином завірена копія міститься в матеріалах справи), що відповідно спростовує доводами позивача про відсутність такої ліцензії у відповідача на момент укладення договору поставки № АП-19-0276 від 09.09.2014 р.

Стосовно інших доводів позивача, то вони фактично стосуються відсутності певних умов у договорі, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Як вбачається з матеріалів справи, що не заперечується позивачем та відповідачем, сторонами укладено договір, на підставі якого відповідачем поставлено товар, а позивачем прийнято та частково оплачено.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що спірна угода суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання спірної угоди недійсною відсутні. Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.05.2015 р.

Суддя Л.Г. Пукшин