ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"20" травня 2015 р. Справа № 911/942/15

за позовом фізичної особи - підприємця Гончарова Андрія Вікторовича, м. Бориспіль

до відповідача товариства обмеженою відповідальністю «Край-1», м. Сквира

про стягнення 113223,25 грн.

Суддя О.В. Конюх;

представники сторін:

від позивача: Гончаров В.А., особисто;

Католік О.Л., уповноважений, довіреність від 06.04.2015р. НАК 282588;

від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - фізична особа - підприємець Гончаров Андрій Вікторович, м. Бориспіль Київської області - звернувся до господарського суду Київської області з позовом до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1», м. Сквира Київської області, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 2119 від 16.12.2013р. в розмірі 113223,25 грн., в тому числі 88139,82 грн. основного боргу за поставлений товар, 12971,53 грн. пені, 12111,90 грн. інфляційних втрат, та покласти на відповідача судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно умов договору поставки від 16.12.2013р. №2119 позивач поставив та передав, а відповідач прийняв товар згідно товаросупровідної документації. Проте, в порушення умов договору поставки від 16.12.2013р. №2119, відповідач отриманий товар оплатив частково, в результаті чого за відповідачем рахується прострочена заборгованість в сумі 88 139,82 грн. У зв'язку із простроченням основного зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача також передбачену договором пеню та відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.03.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/942/15 та призначено справу до розгляду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 07.04.2015р. проти позову заперечує та просить суд в позові відмовити. Заперечення мотивовані тим, що позивачем до позову не подано жодної довіреності на осіб, які нібито отримували товар від імені відповідача, а у представлених накладних не зазначено посади та прізвища осіб, що розписалися за отриманий товар. За таких обставин, позивач твердить про те, що позивачем не доведено обсягу поставки відповідачу належно оформленими первинними документами. Також відповідач посилається на те, що згідно умов договору оплата відповідачем здійснюється за умови надання постачальником належно оформлених рахунків та накладних, а оскільки рахунки на оплату позивачем надані не були, строк оплати не настав, відповідно відсутні правові підстави для нарахування санкцій за прострочення виконання грошового зобов'язання.

07.04.2015р. позивачем подано заяву про забезпечення позову в порядку ст.ст. 66, 67 ГПК України та заяву про збільшення розміру позовних вимог (до 117014,45 грн.). Ухвалою від 07.04.2015р. розгляд справи та заяв позивача про збільшення розміру позовних вимог та про забезпечення позову було відкладено на 29.04.2015р.

29.04.2015р. позивачем повторно подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

В судовому засіданні 29.04.2014р. розпочато розгляд справи по суті. Ухвалою від 29.04.2015р. суд відмовив в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Також ухвалою від 29.04.2015р. суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, зазначив, що справа розглядатиметься в редакції позовних вимог про стягнення з відповідача 88499,82 грн. основного боргу, 10325,95 грн. пені та 16976,20 грн. інфляційних втрат, за клопотанням відповідача продовжив розгляд справи та оголосив перерву в судовому засіданні до 19.05.2015р.

19.05.2015р. позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до 55893,31 грн., обгрунтовану тим, що відповідачем після порушення провадження у справі часткоо погашено існуючу заборгованість. В судовому засіданні 19.05.2015р. суд постановив ухвалу про виправлення описки в ухвалах від 24.04.2015р., та в порядку частини третьої ст. 77 ГПК України оголосив перерву в судовому засіданні до 20.05.2015р. до 14 год. 15 хв. у зв'язку із зобов'язанням позивача подати докладний розрахунок суми позовних вимог, про що представники сторін були повідомлені особисто під розпис.

В судове засідання 20.05.2015р. представник відповідача, який особисто під розпис був повідомлений судом про дату та час судового засідання, не з'явився, про причини нез'явлення суд не повідомив. Позивачем подано розрахунок заборгованості відповідача до поданої 19.05.2015р. заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Розглянувши подану заяву про зменшення позовних вимог, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК України.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Зазначена позиція викладена в пункті 3.11 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування господарсько-процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Дослідивши заяву про зменшення позовних вимог від 18.05.2015р. та поданий до неї розрахунок, з врахуванням первісно поданої позовної заяви, суд встановив, що позивач не змінює предмету або підстав позову, не заявляє нових вимог, відповідно, суд в порядку ст. 22 ГПК України приймає вказану заяву до розгляду.

Справа розглядатиметься в редакції позовних вимог відповідно до заяви позивача від 18.05.2015р. про зменшення позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» 55893,31 грн. заборгованості, в тому числі 360,00 грн. основного боргу, 10325,95 грн. пені та 45207,36 грн. інфляційних втрат.

Розглянувши позов фізичної особи - підприємця Гончарова Андрія Вікторовича (далі по тексту - ФОП Гончаров А.В.) до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1», м. Сквира Київської області (далі по тексту ТОВ «Край-1»), всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до частини першої ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

16.12.2013р. між ФОП Гончаровим А.В. (постачальник) та ТОВ «Край-2» (покупець) було укладено Договір поставки № 2119 (далі - Договір), згідно якого постачальник зобов'язався постачати та передавати у власність покупцеві товар із товаросупровідною документацією згідно із замовленнями покупця, а покупець зобов'язався приймати товар та оплачувати його. Крім того, за зазначеним договором сторони домовились про надання покупцем постачальникові консультаційних та маркетингових послуг. Згідно умов Договору:

- право власності і ризик випадкової загибелі товарів переходить до покупця з моменту, коли товари поставлено покупцеві на приймальну платформу магазину і сторони підписали накладну (пункт 2.7 Договору);

- товари приймаються за кількістю та якістю у відповідному магазині на підставі товаросупровідних документів. Відсутність, неповнота або неналежне оформлення вантажних та товаросупровідних документів є достатньою підставою для відмови в отриманні товарів (пункт 2.13 Договору);

- покупець оплачує товари з відстрочкою платежу 75 календарних днів за умови, якщо постачальник надасть належним чином оформлені рахунки та накладні (розділ 3 Договору, пункт 1.1 Додатку №3 «Спеціальні умови»);

- за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення (пункт 3.8 Договору).

Додатковою угодою №1 від 01.01.2014р. до договору поставки сторони погодили порядок надання, приймання передачі та оплати послуг щодо проведення в магазинах покупця додаткових заходів з просування товару під час цінових акцій.

Додатковою угодою від 20.08.2014р. сторони дійшли згоди про заміну сторони покупця з ТОВ «Край-2» та ТОВ «Край-1». З дати підписання додаткової угоди всі права і обов'язки сторони покупця переходять до нового покупця. Обов'язок оплатити згідно з умовами договору товар, що був поставлений постачальнику до дати підписання даної угоди, переходить до нового покупця. Сторони дійшли згоди, що зобов'язання по оплаті поставленого товару по Договору переходять до нового покупця у сумі згідно з даними бухгалтерського обліку Первісного покупця та Постачальника на дату підписання додаткової угоди.

Згідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За правовим змістом відносини сторін є змішаним договором, який містить елементи договорів поставки та надання послуг.

Спір у справі стосується відносин сторін, що є поставкою, відповідно суд застосовує до відносин сторін норми закону, що регулюють поставку.

Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з доданих до матеріалів справи первинних документів, протягом дії договору позивач здійснював поставки товару відповідачу, а відповідач здійснював часткову оплату отриманого товару. Посилання відповідача на недоведеність позивачем факту та обсягу поставок судом відхиляється. Так, по-перше, суду подано належним чином засвідчені копії (залучені до матеріалів справи) та оригінали (для огляду) видаткових накладних, за якими суд може достовірно встановити факт поставки товару позивачем та отримання товару відповідачем. Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Зазначеної правової позиції також дотримується і Вищий господарський суд України (постанова від 28.02.2012р. у справі № 5002-8/481-2001 та пункт 1 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

По-друге, всупереч твердженню відповідача, позивачем подано до матеріалів справи копію та для огляду оригінал генеральної довіреності, оформленої як додаток до договору № 2119 від 16.12.2013р., яка містить прізвища, посади, паспортні дані, зразки підписів осіб, уповноважених від відповідача на отримання товарів у відповідних магазинах відповідача, а також зразки відповідних штампів.

Згідно до частини 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Пунктом 1.1 Додатку №3 до Договору «Спеціальні умови» сторони встановили, що оплата товару здійснюється відстрочкою платежу 75 календарних днів. За таких обставин, строк оплати товару за наданими позивачем до матеріалів справи видатковими накладними є таким, що настав.

Твердження відповідача про те, що позивачем не виставлено відповідачу рахунків, що є підставою для затримки оплати, судом відхиляється. Рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документу, визначеним Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки ним не фіксується господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку-фактури не належить до типових форм, що затверджуються Держкомстатом. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає лише виставлення певної суми для оплати покупцю, а сам факт поставки має бути підтверджений видатковою накладною. Зазначена позиція викладена також в листах Мінфіну від 27.11.2006р. №31-34000-20-23/25136, від 30.05.2011р. №31-08410-07-27/13794.

Як вбачається з поданих первинних документів, станом на день звернення до суду з позовом вартість поставленого позивачем та неоплаченого відповідачем товару становила 88499,82 грн. Позивачем здійснено часткову оплату товару, в тому числі після порушення провадження у справі, в результаті чого станом на день розгляду справи залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 360,00 грн., відповідно вимога позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання позивач просить суд тягнути з відповідача передбачену пунктом 3.8 Договору пеню в загальній сумі 10325,95 грн. та 45207,36 грн. інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до частини 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки інший період нарахування пені в Договорі сторонами не встановлено, нарахування пені має розпочатися наступного дня після спливу передбаченого договором терміну оплати ( а саме з 76 дня з моменту поставки), та припинитися або в день виконання грошового зобов'язання або через шість місяців у відповідне число останнього місяця строку після кінцевого строку оплати по кожній з прострочених накладних.

Положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Оскільки проценти річних та інфляційні втрати за правовим змістом не є штрафними санкціями, обмеження строку їх нарахування шістьма місяцями у відповідності до частини 6 ст. 232 ГК України не застосовується.

Згідно п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. вказаної Постанови, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. За таких обставин, суд перевірив здійснений позивачем розрахунок пені та інфляційних втрат та встановив, що його виконано арифметично вірно, у відповідності до умов договору та згідно чинного законодавства, згідно з вищенаведеними правилами розрахунків, відповідно належна до стягнення з відповідача пеня становить 10325,95 грн. а належні до стягнення з відповідача інфляційні втрати становлять 45207,36 грн.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню повністю. Суд приймає рішення про стягнення з відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» на користь позивача - фізичної особи - підприємця Гончарова Андрія Вікторовича 360,00 грн. основного боргу, 10325,95 грн. пені та 45207,36 грн. інфляційних втрат. У відповідності до ст. 49 ГПК України суд покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору.

Виходячи із зменшеного розміру позовних вимог про стягнення з відповідача 55893,31 грн., позовна заява мала бути оплачена судовим збором в сумі 1827,00 грн. (2% від суми зменшених позовних вимог але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати). Як вбачається з доданих до позовної заяви платіжних доручень від 16.02.2015р. №81 на суму 2265,47 грн. та від 06.04.2015р. № 179 на суму 167,17 грн., позивач сплатив судовий збір в сумі 2432,64 грн., виходячи з розміру первісних позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог. За таких обставин зайве сплачений судовий збір в розмірі 605,64 грн. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, шляхом винесення в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір» відповідної ухвали. Суд звертає увагу позивача, що перелік підстав повернення судового збору, наведений в ст. 7 Закону України «Про судовий збір», є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає (пункт 5.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу»).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи - підприємця Гончарова Андрія Вікторовича задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» (09000, Київська обл., м. Сквира, вул. Леніна, буд. 19, кв. 13, ідентифікаційний код 22863249)

на користь фізичної особи - підприємця Гончарова Андрія Вікторовича (61204, Харківська обл., м. Харків, проспект Перемоги, буд. 70, кв. 363, ідентифікаційний номер )

360,00 грн. (триста шістдесят гривень нуль копійок) основного боргу,

10325,95 грн. (десять тисяч триста двадцять п'ять гривень дев'яносто п'ять копійок ) пені,

45207,36 грн. (сорок п'ять тисяч двісті сім гривень тридцять шість копійок) інфляційних втрат,

1827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 11.06.2015р.

Суддя О.В. Конюх