ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22" травня 2015 р. Справа № 926/612/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Імперія-Агро»
до відповідачаФермерського господарства «Відродження 2007»
простягнення курсової різниці, % річних та пені за договором поставки - 85401,53 грн.
Суддя Швець Микола Васильович
Представники :
Від позивача не з'явився
Від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперія-Агро» звернулося до суду з позовом про стягнення з Фермерського господарства «Відродження 2007» курсової різниці, % річних та пені за договором поставки - 85401,53 грн., з яких 13672,78 грн. 36% річних, 8356,50 пені та 63372,25 грн. курсової різниці.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 09.04.2015р. порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 10:30 год. 23.04.2015р.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 10.04.2015р. судове засідання, призначене на 10:30 год. 23.04.2015р., за клопотанням позивача, вирішено провести в режимі відеоконференції, проведення якої доручено господарському суду м. Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-в).

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 23.04.15р. прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог вх. № 667 від 23.04.2015р., згідно якої нова ціна позову становить 89758,18 грн. у тому числі: 67882,71 грн. - курсової різниці, 13598,95 грн. - 36% річних, 8276,52 грн. - пені та розгляд справи судом було відкладено на 11:30 год. 22.05.2015р., в зв'язку з неявкою представників відповідача.

Представник позивача через канцелярію суду подав клопотання (вх. № 2226 від 22.05.2015р.), в якому просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному об'ємі.

Відповідач належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи, проте явку свого представника в судове засідання не забезпечив, правом наданим ст. 59 ГПК України на подання відзиву не скористався.

Нез'явлення представників сторін в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті, справу може бути розглянуто без їх участі за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, дослідивши докази які мають юридичне значення для розгляду позовної заяви суд встановив:

26 червня 2012 року між сторонами у справі укладено Договір поставки №ЗР 59/12 (далі - Договір), згідно з умовами якого, в терміни визначені Договором, позивач зобов'язався передати відповідачу продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а відповідач зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну) визначену Договором.

У відповідності до п.п. 2.1. Договору, за його умовами, постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначається Додатками та/або накладними та/або рахунками-фактури, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п.п. 3.1. Договору, порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного Договору.

На виконання умов Договору, позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 162963,68 грн., що підтверджується видатковою накладною №1206 від 27.06.2012 на суму 98386,43 грн., видатковою накладною №1309 від 11.07.2012 на суму 26780,00 грн. та видатковою накладною №1440 від 06.08.2012 на суму 24297,25 грн.

Згідно з додатками до Договору №1 від 26.06.2012, №2 від 11.07.2012, №3 від 06.08.2012, кінцевою датою оплати за поставлений товар є 01.11.2012.

Разом з тим, відповідач, в порушення умов Договору та додатків до нього, в обумовлені в цьому Договорі строки, вартість отриманого товару оплатив частково - всього на суму 129957,30 грн.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 06.03.2014р. у справі № 926/105/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО» до Фермерського господарства «Відродження 2007» задоволено частково та вирішено стягнути з останнього 91092,33 грн., з яких 33006,38 грн. основної заборгованості, 9076,93 грн. пені, 3300,64 грн. штрафу, 45455,87 грн. річних, 252,51 грн. інфляційних та 2070 грн. судового збору.

18.03.2014р. на виконання рішення господарського суду Чернівецької області 06.03.2014р., місцевим господарським судом було видано відповідний наказ.

26.02.2015р. державним виконавцем ВДВС Хотинського районного управління юстиції п. Сеником І.Ф. винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження по Наказу господарського суду Чернівецької області № 926/105/14 від 18.03.2014р. у зв'язку з виконанням рішення суду у повному обсязі.

У зв'язку з тим, що відповідач заборгованість по договору поставки № ЗР 59/12 від 26.06.2012р. яка була стягнута рішенням суду у справі № 926/105/14, фактично повністю сплатив лише 25.02.2015р., позивач керуючись умовами ст.ст.599, 610, 625 ЦК України, п.7.8. договору поставки № ЗР 59/12 від 26.06.2012р. додатково нарахував відповідачу за період з 02.01.2014р. по 24.02.2015р.:

- курсову різницю (на підставі п.2.4., п.3.1., п.3.2., п.3.3. договору) в розмірі 67882,71 грн.

- 36% річних (на підставі п.7.7. договору) в розмірі 13598,95 грн.;

- пеню (на підставі п.7.1.1. договору) в розмірі 8276,52 грн.

Отже, загальна сума заборгованості, яку просить стягнути позивач становить 89758,18 грн. у тому числі: 67882,71 грн. - курсової різниці, 13598,95 грн. - 36% річних, 8276,52 грн. - пені.

Наявність факту поставки товару, несплати його вартості та виникнення у відповідача заборгованості на загальну суму 91092,33 грн., з яких 33006,38 грн. основної заборгованості, 9076,93 грн. пені, 3300,64 грн. штрафу, 45455,87 грн. річних, 252,51 грн. інфляційних на підставі укладеного між сторонами договору поставки № ЗР 59/12 від 26.06.2012р., встановлено рішенням господарського суду Чернівецької області від 06.03.2014р. у справі № 926/105/14, яке набрало законної сили.

У відповідності до приписів ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що при зверненні до суду з позовом у справі № 926/105/14 розрахунок пені та 36% річних проводився за період з 02.11.2012р. по 01.01.2014р.

В процесі виконавчого провадження, відповідачем здійснено повну оплату лише 25.02.2015р., що підтверджується банківськими виписками: від 11.08.2014р. на суму 34000 грн.; від 23.02.2015р. на суму 35000 грн.; від 25.02.2015р. на суму 24162,33 грн.

Згідно ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Спеціальним правилом визначеним ст. 534 ЦК України безпосередньо встановлено призначення проведеного платежу, якщо його сума є недостатньою для виконання грошового зобов'язання боржника перед кредитором в повному обсязі. Спрямування платежу відповідно до ст. 534 ЦК України не здійснюється лише у випадках, якщо інше встановлено договором між сторонами.

Умовами договору сторони не визначили іншого порядку погашення заборгованості ніж визначено ст. 534 ЦК України.

Враховуючи положення ст. 534 ЦК України, зі сплаченої відповідачем за рішенням суду, суми заборгованості у розмірі 93162,33 грн., основну суму боргу у розмірі 33006,38 грн. позивачем правомірно зараховано в останню чергу наступним чином: 23.02.2015р. - 8844,05 грн. (залишок від сплачених 23.02.2015р. - 35000 грн.); 25.02.2015р. - 24162,33 грн.

В силу норми ст.534 Цивільного кодексу України, якою встановлена черговість погашення вимог кредитора, сплачена відповідачем сума спрямовується на погашення присуджених до стягнення за судовим рішенням сум судового збору, штрафних санкцій, і лише в останню чергу основного боргу, тому сума, на яку позивачем нараховано 36% річних та пеню, фактично складається з решти суми основного боргу.

Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до умов п.2.4. договору у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого покупцем товару.

Відповідно до умов п.3.2. договору, сторони погодили застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору.

Відповідно до умов п.3.3. договору, в тому випадку коли курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу долара США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення додатку, сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати, В - ціна товару на момент підписання додатку, А1- (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу долара США до гривні) на день перерахування коштів, А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу долара США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку покупець зобов'язаний сплатити постачальнику, як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч.1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні на день проведення оплати.

Станом на дату винесення рішення № 926/105/14 (06.03.2014р.) міжбанківський курс гривні по відношенню до долара США становив - 9,25 грн.

Станом на 23.02.2015р. (день сплати відповідачем 8844,05 грн.) міжбанківський курс гривні по відношенню до долара США становив - 31,7 грн.

Станом на 25.02.2015р. (день сплати відповідачем 24162,33 грн.) міжбанківський курс гривні по відношенню до долара США становив - 27 грн.

С = А1/А2 х В

31,7/9,25=3,43*8844,05= 30335,09-8844,05=21491,04;

27/9,25=2.02*24162,33=46391,67;

21491,04+46391,67=67882,71.

Перевіривши розрахунок позивача, щодо розрахунку курсової різниці з врахуванням п.3.3. договору, суд встановив, що позивач правомірно донарахував 67882,71 грн. курсової різниці, яка підлягає до стягнення.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з правової позиції, викладеної в п.7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас умовами п.7.7. договору сторони погодили, що в разі невиконання покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань передбачених розділом 3 цього договору покупець, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості 36 % річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного суду України (постанови від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011р. у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012р. у справі № 3-142гс11).

Перевіривши розрахунок, суд встановив, що позивач правомірно нарахував 13598,95 грн. 36% річних ((за період 02.01.2014р. - 24.02.2015р. (з врахуванням часткової сплати відповідачем суми основного боргу 23.02.2015р.)), які підлягають до стягнення.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують з приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Водночас у п.7.8. договору, сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов'язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України продовжується до 3 (трьох) років.

Вищий господарський суд України у п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснив, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відтак, сторони у п.7.8. договору правомірно встановили інший період часу нарахування пені ніж визначений у п.6 ст. 232 ГК України, а також визначили більший строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій.

Перевіривши розрахунок пені суд встановив, що позивач правомірно нарахував пеню, яка згідно поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог, становить 8276,52 грн. ((за період 02.01.2014р. - 24.02.2015р. (з врахуванням часткової сплати відповідачем суми основного боргу 23.02.2015р.)) та підлягає до стягнення з відповідача.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, враховуючи, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами доводів позивача, суд дійшов висновку про те, що позов, згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, судовий збір слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з активів Фермерського господарства «Відродження 2007» (Чернівецька обл., Хотинський район, с. Ворничани; код 34907686)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія-Агро» (фактична адреса: м. Київ, вул. Ямська, 8; юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 143; код 35472893)

- заборгованість в сумі 89758,18 грн., у тому числі: 67882,71 грн. - курсової різниці, 13598,95 грн. - 36% річних, 8276,52 грн. - пені;

- відшкодування судового збору в сумі 1827,00 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

«Повний текст рішення складено 25.05.2015 року»

Суддя М.В. Швець