РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015Справа №910/10329/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство

"Техногаз";

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк";

про стягнення 141 649,58 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Іваненко О. О., представник, довіреність № б/н від 13.05.2015 р.;

Від відповідача: Русскіна О. В., представник, довіреність № б/н від 15.03.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить стягнути з відповідача 120 000,00 грн. вкладу, 14 122,19 грн. нарахованих відсотків за договором, 7 108,48 інфляційних втрат та 418,91 трьох відсотків річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення укладеного між сторонами договору банківського вкладу "Класичний" № Д-2022225/115/1435 від 13.08.2013 не повернув у встановлені договором строки грошові кошти у розмірі 120 000 грн. 00 коп. (вклад) та нараховані проценти у розмірі 16 477 грн. 94 коп. за період з 14.08.2013 по 13.02.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року порушено провадження у справі № 910/10329/15-г, розгляд справи призначено на 26.05.2015 р.

У судовому засіданні 26.05.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.05.2015 р. проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техногаз" (вкладник) 13.08.2013 року було укладено договір банківського вкладу "Класичний" № Д-2022225/115/1435, відповідно до умов якого банк відкриває вкладнику рахунок № 2225, а вкладник вносить на рахунок грошові кошти у сумі 30 000 грн. 00 коп. (вклад), на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, внесення вкладником грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі виписки про рух коштів.

Згідно з п. 1.3 договору, вклад залучається на строк з моменту зарахування коштів на рахунок по 13.02.2014 включно.

Вкладник має право здійснювати додаткове внесення коштів на рахунок. Банк має право встановлювати обмеження щодо додаткового внесення коштів на рахунок в сумах, які визначаються внутрішніми нормативними документами банку (п. 1.4 договору).

Відповідно до п. 2.6 договору, в останній день строку, на який був залучений вклад, банк перераховує суму вкладу та суму нарахованих процентів на поточний рахунок вкладника, визначений в п. 2.2 цього договору. В разі дострокового повернення вкладу на умовах цього договору, останнім днем строку, на який був залучений вклад, що повертається достроково, буде вважатись день фактичного повернення відповідної суми вкладу.

Згідно з п. 2.7 договору, у випадку дострокового розірвання цього договору за ініціативою вкладника та відкликання суми вкладу, банк здійснює перерахунок процентів, нарахованих за фактичний термін розміщення вкладу з дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладнику або списанню з рахунку, за процентною ставкою 1 % річних.

Банк зобов'язаний нарахувати та сплатити вкладнику проценти за вкладом згідно з умовами, визначеними цим договором (п. 3.2.1 договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладених між позивачем та відповідачем договорів, суд дійшов висновку, що дані правочини за своєю правовою природою є договорами банківського вкладу.

Відповідно до частини 1 статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини 4 статті 1060 Цивільного кодексу України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 2.4 Постанови правління Національного банку України "Про затвердження положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" від 03.12.2003 № 516, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Відповідно до п. 3.3 Постанови правління Національного банку України "Про затвердження положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" від 03.12.2003 № 516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Як встановлено судом, в період з 14.08.2013 р. по 13.02.2015 р. позивач відповідно до умов п. 1.1., 1.4 договору вніс на рахунок № 2225, відкритий в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" на підставі договору банківського вкладу грошові кошти (вклад) у розмірі 120 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією банківської виписки по особовим рахункам позивача.

Пунктом 2.6. договору сторони встановили, що в останній день строку (13.02.2015 року), на який був залучений вклад, банк перераховує суму вкладу та суму нарахованих процентів на поточний рахунок вкладника, визначений в п. 2.2. цього договору.

Вищезазначене вказує на те, що договір є строковий і відповідач зобов'язаний повернути позивачу вклад без додаткової вимоги, в кінці терміну дії вкладу шляхом перерахування на поточний рахунок позивача.

Отже, враховуючи наведені вище приписи чинного законодавства, а також умови укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що у Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" виник обов'язок щодо перерахування суми вкладу та нарахованих процентів на поточний рахунок вкладника, визначений в п. 2.2. цього договору., строк виконання якого настав 13.02.2015 року.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечені, Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" свої зобов'язання в частині перерахування суми вкладу та нарахованих процентів на рахунок позивача станом на день розгляду справи виконано не було.

Однак, виходячи з принципу повного та всебічного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техногаз" підлягають залишенню без задоволення з урахуванням наступного.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст.32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

При цьому, виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Як встановлено судом, на підставі Постанови №150 від 02.03.2015р. правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015р. прийнято рішення №51 про запровадження з 03.03.2015р. по 02.06.2015р. включно тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Зазначена інформація також відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

За таких обставин, станом на момент вирішення спору по суті у відповідача було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою даного Закону України є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 6 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

У відповідності до ч.1 ст.36 вказаного нормативно-правового акту з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

З приписів п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, в тому числі, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

При цьому, згідно з п.1 ч.6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, у даному випадку виключення, що передбачені п.1 ч.6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", до спірних правовідносин не застосовуються, тому що позивач є кредитором банку, а не вкладником, оскільки відповідно до ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти. Вкладник - це фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техногаз"є саме кредитором банку, вимоги якого у відповідності до змісту ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час дії тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товариствіа "Дельта Банк" не задовольняються. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 23.12.2014р., від 18.02.2015р., від 13.01.2015р., від 15.01.2015р., від 18.02.2015р., від 29.04.2015р. Вищого господарського суду України по справах №910/9228/14, №910/9508/14, №910/13843/14, №915/913/14, №910/9229/14 та №910/5560/14 і постановах від 25.03.2015р. й 22.04.2015р. Верховного Суду України по справах №3-24гс15 та №363гс15.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 29.05.2015 р.