КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа№ 910/28213/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 27.05.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк» на рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року

у справі № 910/28213/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк»

до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія»

про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків

його недійсності та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року по справі № 910/28213/14 у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк» до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гнарантія» про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності та стягнення грошових коштів - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 17.02.2015 року, публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Інтербанк» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року по справі № 910/28213/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк» на рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засіданнях 08.04.2015 року та 27.05.2015 року представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гнарантія» в судові засідання суду апеляційної інстанції ні 08.04.2015 року, ні 20.05.2015 року, ні 27.05.2015 року не з'явились. Про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника позивача, який просив суд апеляційної інстанції розглядати справу без участі відповідача, оскільки останній, жодного разу на виклик суду ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не з'являвся та на думку позивача, відповідач затягує розгляд справи, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представників відповідача у судовому засіданні 27.05.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи вже продовжувався та неодноразово відкладався.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

28.10.2013 року між страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» (страховик) та (страхувальник) укладено договір страхування кредиту №59 08 0000-3689, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечить чинному законодавству України, пов'язані зі збитками, які завдані страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальником страхувальнику кредиту та процентів за користування кредитом на умовах, встановлених діючим кредитним договором №3784/1 від 03.01.2013 року.

Розмір страхової суми складає 27176200 грн., франшиза (у відсотках від страхової суми) становить 1,0% (п.5 договору №59 08 0000-3689).

Згідно з п. 6.1 вказаного вище правочину страховим випадком за договором є фактично підтвердження страхувальником в термін, обумовлений договору страхування, факт настання збитків через невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед страхувальником по поверненню кредиту, процентів по ньому в строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

У п.7.2 договору №59 08 0000-3689 страховий платіж (внесок) за період страхування становить 846538,63 грн.

Пунктом 8 договору страхування кредиту № 59 08 0000-3689 передбачено, що строк дії договору (період страхування) встановлюється згідно з п.8.2 цього договору, але не більше строку дії кредитного договору. Договір набуває чинності з 00 год. 00 хв. 28 жовтня 2013 року та діє до 23 год. 59 хв. 02 січня 2014 року.

Так, 03.01.2013 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Інтербанк» (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Декс Трейд Сервіс» (позичальник) укладено кредитний договір №3784/1, відповідно до п.1.1 якого кредитор надає позичальнику кредит у сумі 3400000 дол. США для поповнення оборотних коштів.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору №3784/1 кредитор надає позичальнику кредит строком користування з 03.01.2013 року по 02.01.2014 року з процентною ставкою 10% річних.

Таким чином, за умовами кредитного договору позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 02 січня 2014 року (п.п.2.3.1 кредитного договору №3784/1 від 03.01.2013 року).

Позивач вважає, що оскільки договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року припинив свою дію в день, погашення кредиту 02.01.2014 року, то це свідчить, що договір страхування мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Так, у грудні 2014 року ПАТ КБ «Інтербанк» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про встановлення нікчемності правочину, укладеного між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Інтербанк» та страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія», а саме договору страхування кредиту від 28.10.2013 року № 59 8 0000-3689, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 846538,63 грн., що були сплачені за вказаним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що виконання вказаного банком правочину спричинило погіршення фінансового стану останнього, та мало на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на загальну суму 846538,63 грн., а відтак, у відповідності до ч.3 ст.38 Закону України «По систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір є нікчемним. Підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним позивач вважає, що за умовами договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року банк позбавлений можливості отримати страхове відшкодування оскільки такий договір припиняється у день, який є датою погашення кредиту - 02.01.2014 року.

Так, як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року по справі № 910/28213/14 у вказаному позові - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно постанови Правління Національного банку України від 23.04.2014 року №234/БТ, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Інтербанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Внаслідок цього, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.04.2013 року № 31 у вказаному банку запроваджено процедуру виведення банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації строком на три м'ясці з 24.04.2014 року по 23.07.2014 року.

Частиною 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент запровадження тимчасової адміністрації банку) визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

У відповідності до ч.2 ст.38 вказаного вище Закону протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

За змістом ч.3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Таким чином, позивач просить суд встановити нікчемність правочину, який був укладений між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Інтербанк» та страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія», договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року та стягнути 846538,63грн. грошових коштів, які були сплачені за зазначеним договором.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, пунктом 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Аналізуючи норми статей 207, 215 Цивільного кодексу України, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Посилання скаржника на те, що договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року припинив свою дію в день, погашення кредиту 02.01.2014 року а тому на думку позивача свідчить про те, що договір страхування мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 251 Цивільного кодексу України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ч.2 ст.252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ч.1 ст.255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у постанові Національної комісії регулювання електроенергетики «Про схвалення примірного договору між ДП «Енергоринок» та постачальниками електричної енергії за нерегульованим тарифом» від 18.06.2004 року № 631 визначено, що слід розуміти під банківським днем, а саме день, коли банківська система України дозволяє перерахування коштів.

У Податковому кодексі України наведено визначення, що слід розуміти під операційним (банківським) днем, а саме частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача та виконання.

Як вже зазначалось, за умовами кредитного договору №3784/1 від 03.01.2013 року договору, позичальник зобов'язався провести остаточний розрахунок щодо повернення кредиту 02 січня 2014 року.

Тобто, враховуючи умови кредитного договору №3784/1 від 03.01.2013 року, та робочий час, протягом якого можливе перерахування позичальником грошових коштів (повернення кредитної заборгованості), останнім терміном повернення кредиту є 18 год. 00 хв. 02.01.2014 року. Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції договір страхування діє до 23 год. 59 хв. 02 січня 2014 року. Таким чином, термін повернення кредиту та термін дії договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року за часом не співпадають.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у договорі страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року зазначені дії страхувальника при настанні страхової події, а саме, після настання страхового випадку страхувальник зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше як за 3 дні (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це страховика.

У тексті договору страхування вказані дії страхувальника (позивача), які повинні статися після настання страхового випадку, але не обумовлено, що такі дії страхувальника повинні бути тільки у період дії договору страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції, що така умова за договором страхування поширюється тільки при настанні страхового випадку, тобто на збитки внаслідок подій, які відбулися протягом періоду страхування.

Таким чином, уразі неповернення позичальником суми кредиту та процентів за користування кредитом позивачу в кінцевій термін - 02.01.2014 року за кредитним договором, саме останній день слід вважати датою настання страхового випадку.

Як вірно вказав місцевий господарський суд, позивач зобов'язаний негайно, але в будь-якому разі не пізніше ніж за 3 (за винятком вихідних, святкових та неробочих днів) повідомити про це страховика про обставини події.

За таких обставин, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року не позбавляє права позивача звернутися до відповідача із заявою про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування згідно умов договору страхування після спливу дії договору, а саме 02.01.2014 року.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, позивачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження того, що страховий випадок за договором страхування кредиту №59 08 0000-3689 твід 28.01.2013 року взагалі мав місце.

Таким чином, доводи скаржника про те, що договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року є нікчемний, що спричинило погіршення фінансового стану позивача, яке мало на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів на суму 846538,63 грн., є безпідставним.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, чинним законодавством визначено категорії договорів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, які є нікчемними. При цьому підписаний сторонами до введення тимчасової адміністрації договір страхування кредиту №59 08 0000-3689 від 28.10.2013 року не входить до переліку договорів, визначених в частині 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а отже свідчить про відсутність підстав вважати вказаний вище правочин таким, що не породжує правових наслідків.

Крім того, що стосується позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, колегія зазначає, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з наведеними обставинами, вимоги позивача про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а тому правомірно відмовлено судом першої інстанції, оскільки така вимога може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову.

Така ж правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03.03.2015 року по аналогічній справі № 910/17970/14 за позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Мегаполіс» про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності та стягнення грошових коштів. У вказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог банка та залишив без змін рішення суду першої інстанції, який у свою чергу відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк», на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк», слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року залишити без змін.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інтербанк» на рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року справі № 910/28213/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року у справі № 910/28213/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/28213/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 02.06.2015 року