КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа№ 910/3377/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Власова Ю.Л.

представники сторін:

Від позивача: Барсук В.М., Кожина Т.В. - представник за довіреністю;

Від відповідача: Гребеннюкова Ю.С. - представник за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ярослав" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 в справі № 910/3377/15-г (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Приватного підприємства "Ярослав",

до Міністерства оборони України,

про скасування фінансових санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2015, повний текст якого складено 23.03.2015, у справі № 910/3377/15-г в позові Приватного підприємства "Ярослав" до Міністерства оборони України про скасування фінансової санкції за претензією від 08.01.2015 № 286/6/76 по договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014 на суму 16 292,00 грн. - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені судом обставини та на підставі наведених норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не відповідають передбаченим законом способам захисту прав, обумовлених ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим відмови у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 - скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано обставини неможливості виконання відповідачем господарського зобов'язання внаслідок обставин, за які Приватне підприємство "Ярослав" не відповідає, що є підставою для звільнення від відповідальність за порушення договірних зобов'язань.Крім того, апелянт вказував на те, що прострочення поставки товару за договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014 сталось внаслідок непогодження Міністерством оборони України протягом тривалого часу аналогу тканини та зволіканням останнього із укладенням додаткової угоди.

Відповідно до автоматичного розподілу, апеляційну скаргу ПП «Ярослав» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 у справі № 910/3377/15-г передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2015 апеляційну скаргу ПП «Ярослав» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 у справі № 910/3377/15-г прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи за апеляційною скаргою призначено на 27.05.2015.

В судовому засіданні 27.05.2015 представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали, просили суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.05.2015 проти доводів апеляційної скарги - заперечував, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зокрема вказував на те, що позивачем не надано документів, на підтвердження наявності обставин непереборної сили, що зумовили неможливість виконання договірних зобов'язань, а даний позов спрямований на ухилення Приватного підприємства "Ярослав" від сплати штрафних санкцій за порушення умов договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014. Крім того, на момент укладення договору № 286/3/14/110 від 06.08.2014 позивачу було відомо, що місце виготовлення продукції, артикул якої узгоджено сторонами у наведеному договорі, виготовляється на ВО ТК «Донбас», яке розташовано у зоні проведення АТО.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується наявними матеріалами справи, 06.08.2014 між Приватним підприємством "Ярослав", як постачальником, та Міністерством оборони України в особі Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів, як замовником, укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), за умовами якого позивач (постачальник) зобов'язався у 2014 році поставити, а відповідач (замовник) - прийняти текстильні вироби в асортименті та кількості в договорі у строк до 30.09.2014 включно на загальну вартість 97 560, 00 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору та додатку 2 до нього позивач самостійно закуповує сировину, матеріали та комплектуючі у відповідності до погодженого сторонами порядку - тканина діагональ сірого або чорного кольору арт О6В45, арт ДГ 300*150 (поверхнева щільність не менше 246 г/м.кв.).

Відповідно до п. 7.3.3. договору за порушення строків поставки виконання зобов'язання позивач сплачує пеню у розмірі 0, 1 % від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів, з позивача додатково стягується штраф у розмірі 7 % вартості товару.

Договір, відповідно до п. 10.1., набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2014, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

Листом № 263 від 29.08.2014 Приватне підприємство "Ярослав" звернулось до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України та просило розглянути можливість затвердження еквіваленту тканини, обумовленої договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014.

Листом № 265 від 03.09.2014, адресованим Тимчасово виконуючому обов'язки Начальника Центрального управління речового забезпечення Збройних Сил України позивач просив погодити упаковку подушок, постачання яких здійснюватиметься за договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014.

Листом № 283 від 17.09.2014 позивач просив Департамент державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України погодити аналог тканини, що визначена у договорі, оскільки виробник останньої знаходиться у зоні антитерористичної операції.

Листами № 288 від 24.09.2014 та № 292 від 29.09.2014 Приватне підприємство "Ярослав" звернулось до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України про внесення змін до договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014 щодо продовження строку поставки до 31.10.2014 у зв'язку з неможливістю виконання зобов'язань щодо поставки товару у визначений договором строк.

Листом № 341/5/2/2904 від 09.10.2014 Тимчасово виконуючий обов'язки Начальника Центрального управління речового забезпечення Збройних Сил України погодив запропонований позивачем еквівалент тканини.

Відповідно до претензії № 341 від 28.11.2014 Приватне підприємство "Ярослав" просило терміново затвердити додаток до договору та прийняти поставку товару відповідно до умов договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014.

18.12.2014 між Приватним підприємством "Ярослав" та Міністерством оборони України в особі Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів укладено додаткову угоду до договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014 та внесено зміни в додаток 2 договору щодо опису тканини, з якої виготовляється товар; всі інші умови договору залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2014 позивач передав, а відповідач прийняв обумовлений договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014 товар на суму 97 560, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною № ЯР-0012364 від 31.12.2014. Листом № 2 від 08.01.2015 Приватне підприємство "Ярослав" просило не застосовувати фінансові санкції, передбачені договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014 з огляду на тривалу затримку погодження Міністерством оборони України зразку товару та укладення додаткової угоди.

15.01.2015 відповідач звернувся до позивача з претензією від 08.01.2015 про сплату пені та штрафу за прострочення поставки товару за договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014 р. на загальну суму 16 292, 52 грн. У відповіді на претензію, що оформлена листом № 49 від 04.02.2015 р. Приватне підприємство "Ярослав" відзначає, що порушення строку поставки товару за договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014 сталось внаслідок зволікання саме Міністерства оборони України, а відтак - позивач має бути звільнений від відповідальності за порушення строку поставки.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що учасник господарських відносин несе відповідальність за порушення зобов'язання лише за наявності його вини, в той час як у даному випадку Приватним підприємством "Ярослав" вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, а прострочення виконання договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014 сталось з незалежних від позивача причини та внаслідок затримки з боку Міністерства оборони України щодо погодження еквіваленту тканини для виготовлення виробів, що є предметом вищевказаного договору.

При цьому, позивач зазначає, що Міністерством оборони України безпідставно застосовано до Приватного підприємства "Ярослав" фінансові санкції за прострочення поставки товару за договором № 286/3/14/110 від 16.08.2014 та просив їх скасувати в судовому порядку.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі укладеного між ними договору № 286/3/14/110 від 16.08.2014, умовами якого визначений обсяг прав та обов'язків сторін, а також відповідальність за їх порушення.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань. Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З урахуванням вищенаведених приписів чинного законодавства, суд апеляційної інстанції зазначає, що порядок виконання договірних зобов'язань, а також наслідки їх порушення чи невиконання регулюється приписами чинного законодавства України та безпосередньо договором. При цьому, заявлена у претензії Міністерством оборони України до позивача санкція є саме штрафною санкцією, що передбачена ст. 231 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальні законом до їх підсудності.

За приписами ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, спори про визнання недійсними актів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме: заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Тобто, за змістом наведених норм до компетенції господарського суду належить, зокрема, розгляд спорів про визнання недійсних актів суб'єктів господарювання, які відповідно до закону або їх установчих документів мають обов'язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту.

При цьому, обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Актом є юридична форма рішень відповідного органу, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Водночас, чинне законодавство України містить визначення претензії, що за приписами ст. 6 Господарського процесуального кодексу України є письмовим документом, з яким підприємства та організації, чиї права і законні інтереси порушено, звертаються до порушника цих прав з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено що претензія за своєю правовою природою є документом, що слідує за порушенням учасником господарських правовідносин зобов'язань, однак не породжує правових наслідків та не регулює суспільних відносин, що властиво, зокрема, акту, а тому претензія не є актом у розумінні ст. 20 Господарського кодексу України, а отже, не може і встановлювати певні права або обов'язки сторін, оскільки перелік підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначено статтею 11 Цивільного кодексу України, і до наведеного переліку претензії не включено.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що претензія є саме засобом досудового врегулювання спору, а не засобом безумовного підтвердження права або встановлення певного обов'язку сторони господарських відносин.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені обставини під час апеляційного перегляду справи та на підставі наведених норм чинного законодавства , дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не відповідають передбаченим законом способам захисту прав, у зв'язку з чим позов не є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПП «Ярослав» у повному обсязі.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процессуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ярослав" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 в справі № 910/3377/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 в справі № 910/3377/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3377/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов