КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 910/4443/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Баранця О.М.

Від позивача - Святюк С.П. ( довір. №91/2014/10/01-1 від 01.10.2014);

Від відповідача - Чеботарьова І.Г. ( довір. №14-124 від 13.05.14);

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015р.

у справі № 910/4443/15-г (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання підпункту 7.2 п.7 договору купівлі - продажу природного газу № 13/3410-БО-41 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2015р. в позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що позивачем не доведено існування вкрай невигідних для підприємства умов за укладеним договором з відповідачем купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що у спірному договорі і позивач і відповідач наперед знають, що оплата за поставлений газ буде проведена, але несвоєчасно з незалежних від позивача причин. Однією з багатьох причини виникнення боргу перед газопостачальником є несвоєчасне фінансування бюджетом контрагентів, яких позивач не може відключити від теплової енергії, а саме ПАТ «АК «Київводоканал», УЖГ, дитячі садочки та школи, інститути, спілки інвалідів. Борги цих контрагентів перед позивачем, зумовлюють борги перед відповідачем. Отже, у випадку договірних відносин позивача з відповідачем, неустойка фактично є сумою, яку позивач повинен сплатити понад вартість спожитого газу, іншими словами, неустойка за п.п.7.2 п.7 договору, це прихована схема газопостачальника по збільшенню встановленого тарифу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила.

28.12.2012 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як продавцем, та публічним акціонерним товариством "Київенерго", як покупцем, укладено договір №13/3410-БО-41 купівлі-продажу природного газу, у відповідності до п. 1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природній газ на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору, газ, який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, та іншими споживачами.

У п. 2.1 договору вказано, що продавець передає покупцеві з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року газ обсягом до 99 976,0 тис. куб. м.

Згідно п.п.5.2 та 5.5 договору ціна за 1 000 куб. м. природного газу становить 3 509,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природній газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.

У пункті 6.1 договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-ого числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторонами у п. 7.2 договору визначено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору, зокрема, підприємство у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п.9.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що у випадку договірних відносин позивача з відповідачем неустойка фактично є сумою, яку позивач повинен сплатити понад вартість спожитого газу, іншими словами, неустойка за п.п.7.2 п.7 договору, це прихована схема газопостачальника по збільшенню встановленого тарифу, отже, як зазначає скаржник, даний договір, є удаваним (у розумінні ст..235 ЦК України) та вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, до уваги судовою колегією не приймаються з огляду на наступне.

Згідно ч.1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року встановлено, що сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з абз.5 підпункту 3.10 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено існування вкрай невигідних для підприємства умов за цим договором.

Крім того, позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання п.7.2 договору №13/3410-БО-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. недійсним, оскільки не надано належних та допустимих доказів наявності обставин, що могли призвести до зривання опалювального сезону, а також не надано жодних доказів, що у разі відсутності таких обставин даний правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Частиною 1 статті 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Позивачем, як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, не надано доказів приховання відповідачем ціни на газ понад граничну ціну (тариф), що призвело б до визнання п.7.2 договору як удаваного.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015р. підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2015р. у справі №910/4443/15-г залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4443/15-г.

Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2015р.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Л.Г. Сітайло

О.М. Баранець