КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа№ 910/15143/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Крупський В.В. - довіреність № 2 від 12.01.2015;

від відповідача: Панченко Н.О. - договір № 7 від 09.09.2013;

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Укрбудінвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015

у справі № 910/15143/13 (головуючий суддя: Ярмак О.М., судді: Домнічева О.І., Шкурдова Л.М.)

за позовом Закритого акціонерного товариства "Укрбудінвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстербуд 2005"

про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, припинення зобов'язань за договором, повернення майна та визнання права власності,

У судовому засіданні 04.06.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року Закрите акціонерне товариство "Укрбудінвест" (далі - ЗАТ "Укрбудінвест", позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастербуд 2005" (далі - ТОВ "Мастербуд 2005", відповідач) в якому, посилаючись на порушення відповідачем оплати придбаного за договором купівлі-продажу нежилого приміщення, просило суд:

- розірвати договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 17.05.2007 року, укладений між сторонами у справі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., зареєстрований у реєстрі за № 2307, припинити зобов'язання сторін за цим договором;

- витребувати з володіння ТОВ "Мастербуд 2005" та повернути ЗАТ "Укрбудінвест" нежилі приміщення з № 1 (один) по № 14 (чотирнадцять) (групи приміщень № 191) - офіс, загальною площею 160,00 кв. м., що знаходиться за адресою: місто Київ, проспект Перемоги, будинок номер 125 (сто двадцять п'ять) (Літера А), що є предметом договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 17.05.2007 року;

- визнати за ЗАТ "Укрбудінвест" право власності на нежилі приміщення з № 1 (один) по № 14 (чотирнадцять) (групи приміщень № 191) - офіс, загальною площею 160,00 кв. м, що знаходиться за адресою: місто Київ, проспект Перемоги, будинок номер 125 (сто двадцять п'ять) (Літера А).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання за договором, сплативши лише 343480,00 грн. за об'єкт купівлі-продажу. Позивач вважає таке порушення істотним, яке призвело до позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому договір купівлі-продажу, на думку позивача, має бути розірваний відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, а предмет договору (нерухоме майно) - витребуваний з володіння відповідача та повернуто позивачу, з визнанням права власності на майно за останнім.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2014 року у справі № 910/15143/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2014 року, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2014 року у справі № 910/15143/13 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, дійшов неправомірного висновку про відсутність істотного порушення договору, а також не встановив, що позивачу була завдана шкода неправомірними діями відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2015 було прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено до розгляду на 04.06.2015.

В судовому засіданні 04.06.2015 здійснювалося фіксування судового процесу технічними засобами за клопотанням відповідача, яке було задоволено судом апеляційної інстанції.

Представник позивача у судовому засіданні 04.06.2015 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доказів того, що сплачені відповідачем кошти були зараховані на виконання іншого правочину не надав, зазначивши про відсутність оригіналів таких доказів.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.06.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.05.2007 року між ЗАТ "Укрбудінвест" та ТОВ "Мастербуд 2005" був укладений договір купівлі-продажу приміщення (далі - договір купівлі-продажу), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2307, відповідно до умов якого позивач (продавець) продав, а відповідач (покупець) купив нежилі приміщення з № 1 до № 14 (групи приміщень № 191) офіс, загальною площею 160,00 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, буд. № 125 (Літера А).

Згідно з п. 3 договору вказані нежитлові приміщення продані за 590000,00 грн., які покупець повинен сплатити до 31.12.2007 року.

Продавець зобов'язувався передати відповідачу нежилі приміщення до 04.06.2007 року (п. 7 договору).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що між сторонами відсутній спір про виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу в частині оплати 343 480,00 грн. Сплата зазначеної суми також підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема, випискою з банківського рахунку позивача та платіжними дорученнями на зазначену суму.

Разом з цим, спір виник між сторонами у зв'язку з належністю виконання відповідачем обов'язку щодо оплати решти суми договору у розмірі 246 520,00 грн. Так, позивач неодноразово зазначав, що оплати вказаної суми не відбулося, у зв'язку з чим апелянт вважає таке порушення істотним, яке призвело до позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому договір купівлі-продажу має бути розірваний відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, а предмет договору (нерухоме майно) - витребуваний з володіння відповідача та повернуто позивачу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено суду та не підтверджено належними доказами той факт, що позивач у значній мірі був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору, в розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Договором може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що у період з 27 листопада 2007 року по 22 грудня 2009 року відповідачем перераховано на рахунок позивача кошти на загальну суму 587730,00 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 102 від 27.11.2007р. на суму 5550,00 грн., № 104 від 18.12.2007р. на суму 14 000,00 грн., № 103 від 18.12.2007р. на 21 000,00 грн., № 105 від 19.12.2007р. на суму 15 500,00 грн., № 106 від 20.12.2007р. на суму 8 500,00 грн., № 107 від 21.12.2007р. на суму 12 000,00 грн., № 110 від 05.02.2008р. на суму 11 000,00 грн., № 111 від 11.02.2008р. на суму 1200,00 грн., № 113 від 13.02.2008р. на суму 28850,00 грн., № 114 від 14.02.2008р. на суму 6000,00 грн., № 116 від 17.03.2008р. на суму 3500,00 грн., № 118 від 18.03.2008р. на суму 11000,00 грн., № 117 від 18.03.2008р. на суму 43 000,00 грн., № 121 від 20.03.2008р. на суму 39000,00 грн., № 122 від 28.03.2008р. на суму 200,00 грн., № 132 від 18.04.2008р. на суму 8220,00 грн., № 134 від 23.04.2008р. на суму 5000,00 грн., № 135 від 24.04.2008р. на суму 2000,00 грн., № 138 від 15.05.2008р. на суму 17000,00 грн., № 141 від 21.05.2008р. на суму 5000,00 грн., № 150 від 23.05.2008р. на суму 22500,00 грн., № 151 від 26.05.2008р. на суму 10 000,00 грн., № 170 від 24.06.2008р. на суму 7500,00 грн., № 182 від 07.07.2008р. на суму 3000,00 грн., № 183 від 07.07.2008р. на суму 1800,00 грн., № 184 від 08.07.2008р. на суму 360,00 грн., № 193 від 24.07.2008р. на суму 115 000,00 грн., № 194 від 31.07.2008р. на суму 105 000,00 грн., № 304 від 21.01.2009р. на суму 850,00 грн., № 302 від 21.01.2009р. на суму 400,00 грн., № 1 від 23.11.2009р. на суму 55100,00 грн., № 3 від 10.12.2009р. на суму 200,00 грн., № 4 від 22.12.2009р. на суму 8500,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вказані платіжні доручення мають призначення платежу: "часткова оплата за договором купівлі-продажу приміщення № 2307 від 17.05.2007р." та "часткова сплата за нежиле приміщення по договору купівлі-продажу приміщення № 2307 від 17.05.2007р.", окрім платіжних доручень № 102 від 27.11.2007р. на суму 5550,00 грн., № 151 від 26.05.2008р. на суму 10 000,00 грн., № 193 від 24.07.2008р. на суму 115000,00 грн., № 194 від 31.07.2008р. на суму 105000,00 грн., які в призначенні платежу мають посилання на договір № 12-01/06 від 12.01.2006р.

Разом з цим, правомірним є висновок місцевого господарського суду в частині того, що листами відповідача за № 7 від 02.06.2008р. (вх.№ 140), № 11 від 04.08.2008р. (вх.№ 61), адресованими позивачу, було змінено призначення платежу у вказаних платіжних дорученнях та зазначено, що ці платежі слід вважати частковою оплатою за договором № 2307 від 17.05.2007р.

Суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів відповідача в частині того, що нормами законодавства не передбачено умови щодо необхідності отримання платником згоди одержувача коштів на зміну призначення платежу.

Отже, вказаними платіжними дорученнями, листами відповідача № 7 від 02.06.2008р. (вх. № 140), № 11 від 04.08.2008р. (вх.№ 61), копії яких наявні у матеріалах справи, підтверджується, що відповідачем на виконання умов договору купівлі-продажу № 2307 від 17.05.2007р. сплачено на користь позивача суму 587 730,00 грн.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків між сторонами від 04.01.2010р., який підписаний та скріплений печатками, як відповідача, так і позивача без зауважень, за яким станом на 01.01.2010 заборгованість відповідача за договором купівлі-продажу становила 2270,00 грн. Дійсність вказаного акту, а також повноваження осіб, які підписали зазначений документ не заперечується сторонами.

Таким чином, доводи позивача про те, що сплата коштів за платіжними дорученнями від 27.11.2007 року № 102 на суму 5550,00 грн.; № 26 від 26.05.2008 року на суму 10 000,00 грн.; від 24.07.2008 року № 193 на суму 115000,00 грн. та від 31.08.2008 року № 194 на суму 105000,00 грн. стосувалось виконання іншого зобов'язання, зокрема за договором на пайову участь у будівництві житлового будинку від 12.01.2006р. № 12-01/06, є необґрунтованими, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам. Крім того, самим позивачем було зазначено про відсутність доказів зарахування вказаних грошових коштів на виконання будь-якого іншого правочину.

На виконання вказівок, які містилися у постанові Вищого господарського суду України від 24.12.2014 у даній справі (та які є обов'язковими для місцевого господарського суду в розумінні ст. 111-12 ГПК України) судом першої інстанції правомірно була визначена необґрунтованість доводів та посилань позивача на рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/1900/13 від 12.08.2013 року, яким встановлено, що кошти за вказаними платіжними дорученнями одержані позивачем в рахунок оплати по договору № 12/01/06 від 12.01.2006 року, є необґрунтованими, оскільки ТОВ "Мастербуд 2005" не брало участь у справі № 911/1900/13, а тому будь-які обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Київської області щодо цієї особи, не можуть мати преюдиціальне значення при розгляді даної справі, в розумінні ст. 35 ГПК України.

Так, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Разом з цим, факти, встановлені при вирішенні справи № 911/1900/13, як і судження щодо наведених обставин, не спростовують предмету спору, який розглядається у даній справі і не звільняють позивача від доказування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і підлягають доказуванню у даній справі за загальним правилом, встановленим ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Згідно ч. 2 статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору, як істотного, здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному випадку це стосувалося позивача, що мав довести факт істотного порушення його права відповідачем та надати відповідні докази.

Враховуючи викладене, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено суду та не підтверджено належними доказами підстави для висновку про те, що останній у значній мірі позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору в розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині того, що розмір невиконання відповідачем зобов'язання у сумі 2270,00 грн. порівняно з ціною придбання товару не є істотним, оскільки у значній мірі (істотно) не порушує майнового інтересу позивача, в зв'язку з чим вимога в частині розірвання договору є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Оскільки договір купівлі-продажу № 2307 від 17.05.2007р. є чинним, вимога про витребування майна задоволенню не підлягає, як похідна.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що посилання позивача в обґрунтування вимог про витребування майна на ст. 1212 ЦК України є неправомірними, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні ним норм матеріального права.

Отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Так, у постанові від 17.06.2014 року у справі № 3-30гс14 Верховний Суд України дійшов висновку, що саме по собі розірвання договору не може бути підставою для застосування норми ст. 1212 ЦК України, оскільки за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Отже, розірвання договору купівлі-продажу у разі істотного порушення стороною може мати наслідки у виді повернення того, що було виконане сторонами за зобов'язанням до моменту розірвання договору, в тому числі й зобов'язання покупця повернути майно продавцю, лише, якщо такі наслідки передбачені договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позивачем у справі про визнання права власності завжди є особа, яка має право власності на майно, тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову. Наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред'явлення позову про визнання права власності. В такому випадку, права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В свою чергу ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних доказів, які б свідчили, що відповідач порушив його право чи охоронюваний законом інтерес. Крім того не підтверджено належними доказами, що позивач є власником спірних приміщень і його право власності на майно (зокрема, в частині витребування майна з володіння відповідача) підлягає захисту в розумінні вищезазначених приписів законодавства.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог є правомірним та обґрунтованим, у зв'язку з чим рішення про відмову в позові є законним та підстав для його скасування судом апеляційної інстанції не вбачається.

Суд апеляційної інстанції також зазначає про правомірність покладення судом першої інстанції на позивача витрат по сплаті судового збору в сумі 13 835,10 грн. за подання відповідачем апеляційних та касаційних скарг на процесуальні документи у даній справі, що передбачено приписами ст. 49 ГПК України та розділом 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

В свою чергу, у відповідності до приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України, а також п. 6.3. вищезазначеної Постанови Пленуму, покладення на позивача витрат відповідача по оплаті послуг адвоката обґрунтовано здійснено місцевим господарським судом на підставі належних доказів, наданих відповідачем (зокрема, оредерів адвокатського об'єднання "Базиленко та Панченко", ордерів та свідоцтв адвокатів, договорів про надання правової допомоги, укладених між відповідачем та відповідним адвокатським об'єднанням, актів наданих послуг за договорами у період з 01.10.2013р. по 26.12.2014, прибуткових касових ордерів про внесення клієнтом в касу адвокатського об'єднання "Базиленко та Панченко" платежів, виписки з рахунку адвокатського об'єднання, тощо).

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Укрбудінвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 у справі № 910/15143/13 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 у справі № 910/15143/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/15143/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 08.06.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім