ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р.Справа № 916/871/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів:, Разюк Г.П., Петрова М.С.

при секретарі судового засідання: Полінецькій В.С

за участю представників сторін:

від позивача: Коновалов Д.О. (довіреність № 3589 від 24.09.2014)

від відповідача: Добренко Д.Б. (довіреність № 03-04/31 від 23.12.2014)

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"

на рішення господарського суду Одеської області від "14" квітня 2015 року, повний текст якого складено та підписано "20" квітня 2015 року

по справі № 916/871/14

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство інфраструктури України

про стягнення 3 352 452,37 грн.

В С Т А Н О В И В :

11.03.2014 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося до господарського Одеської суду з позовною заявою до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 3 352 452,37 грн. за неналежне виконання умов Договору про встановлення сервітуту № 08-П/90/1-Р від 15.07.2013 року.

Позовні вимоги мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами по справі договором № 08-П/90/1-Р від 15.07.2013 року щодо своєчасної та повної оплати за сервітут на причалах №№ 3-8,12-14,16-26 та причалу флоту портового, внаслідок чого борг за період з червня 2013 року по грудень 2013 року складає 3 352 452,37 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.05.2014 року по справі № 916/871/14 залишеним без змін Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2014 року, позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" задоволено у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.10.2014 року касаційну скаргу Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" на рішення господарського суду Одеської області від 26.05.2014 року на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2014 задоволено частково, рішення господарського суду Одеської області від 26.085.2014 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2014 у справі № 916/871/14 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області в іншому складі суду.

Під час нового розгляду справи, рішенням господарського суду Одеської області від 14.04.2015 року (головуючий суддя Погребна К.Ф., судді Гут С.Ф., Волков Р.В.) позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ДП "ІМТП" на користь ДП "АМПУ" 2 852 452,00 грн. боргу та судовий збір в сумі 67 049,05 грн. Провадження по справі в частині стягнення з ДП "ІМТП" 500 000,00 грн. - припинено.

Рішення суду прийнято з огляду на те, що вищезазначений Договір не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, позивачем доведено належними доказами здійснення робіт відповідачем на об'єктах сервітуту у період дії Договору, а також наявність заборгованості відповідача у сумі 2 852 452,00 грн. в результаті порушення останнім умов Договору щодо оплати за використання об'єктів сервітуту. Провадження по справі в частині 500 000,00 грн. припинено на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України, у зв'язку з частковою оплатою відповідачем заборгованості.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, ДП "ІМТП" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в зв'язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

В обґрунтування апеляційної скарги ДП "ІМТП" посилається на те, що скасовуючи постанову апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду, Вищий господарський суд України зазначив, що суд апеляційної інстанції послався на неналежні докази, а саме на акти приймання-передачі робіт, на яких підписи та печатки відповідача - відсутні. Проте рішенням місцевого господарського суду під час нового розгляду справи, вищезазначеному правової оцінки надано не було.

Також скаржник зазначив, до проведення державної реєстрації права користування сервітуту, у відповідача відсутні законні підстави приймати акти виконаних робіт, податкові накладні, здійснювати оплату, та виконувати умову Договору № 08-П/90/1-Р від 15.07.2013 року.

Представником позивача надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим та відповідаючим матеріалам справи.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України в судове засідання 04.06.2015 року не з'явилась, проте через електронну пошту від представника Міністерства інфраструктури України надійшли пояснення по справі, відповідно до яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, вважаючи його правомірним і обґрунтованим та розглянути апеляційну скаргу без участі його представника у судовому засіданні.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи і апеляційну скаргу відзив на неї та пояснення, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до Закону України "Про морські порти України", розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів, та утворено, внаслідок виділу, державне підприємство "Адміністрація морських портів України".

Пунктом 3 Наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів.

Пунктом 7 наказу встановлено , що після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України головам Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

Відповідно до зазначеного за актом приймання-передачі від 13.06.2013 р. №482/19 до Адміністрації були передані основні засоби Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" згідно з розподільчим балансом станом на 13.06.2013р., в т.ч. причали Ізмаїльського морського порту.

Як вбачається з пояснень позивача, після передачі від ДП "ІМТП" за актом приймання-передачі, зазначені причали знаходяться на обліку у Адміністрації, яка реалізовує відповідні повноваження власника (особи, у якої знаходиться державне майно в господарському віданні).

Для забезпечення виконання робіт ДП "ІМТП" між ДП "АМПУ" в особі Ізмаїльської філії ДП "АМПУ" (надалі - "Власник") та ДП "ІМТП" (надалі - "Сервітуарій") 15.07.2013 року укладено Договір № 08-П/90/1-Р про встановлення сервітуту для причалів №№ 3-8,12-14,16-26 та причалу флоту портового для забезпечення можливості виконання портом комплексу робіт та послуг на об'єкті сервітуту, а останній зобов'язувався здійснювати позивачеві своєчасно та в повному обсязі оплату за сервітут за весь час фактичного користування об'єктом сервітуту у розмірах і порядку, передбачених договором (т.1 а.с.40-47).

Пунктом 2.1 договору сторони визначили обсяг сервітутних прав, наданих сервітуарію.

Згідно п. 3.1.1 договору сервітутонадавач має право своєчасно отримувати ставку сервітуту у розмірі та порядку, встановленому у цьому договорі.

Пунктом 3.4.2 договору передбачено, що сервітуарій зобов'язаний, зокрема, своєчасно сплачувати ставку сервітуту у порядку та розмірі, що передбачені договором за весь час фактичного користування об'єктом сервітуту.

Відповідно до п. 4.1 договору плата за сервітут розраховується відповідно до наказу державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 12.06.2013 року № 6 "Про встановлення механізму визначення плати за сервітут на причали (причальну інфраструктуру)", що знаходяться на балансі сервітутонадавача.

Згідно п. 4.2 договору сторони домовились встановити щомісячну плату за сервітут, зазначену у додатку № 2, який є невід'ємною частиною даного договору.

У додатку № 2 до договору сторони встановили щомісячну плату за сервітут у розмірі 176 грн. 40 коп. (без ПДВ) за 1 м довжини причалу.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що сервітуарій здійснює оплату рахунків сервітутонадавача шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 10 робочих днів з дати отримання виставленого рахунку.

Згідно п. 7.1 договору він набуває чинності з дня його укладення, але регулює взаємовідносини між сторонами починаючи з 13.06.2013 року відповідно до ст. 631 ЦК України. Договір діє до 31.12.2013 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Додатком № 1 до договору 08-П/90/1-Р від 15.07.2013 року сторони визначили перелік нерухомого майна щодо якого встановлено сервітут (об'єкт сервітуту), а у додатку № 2 до вказаного договору встановили щомісячну плату за сервітут (т.1а.с.48,49).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач умови Договору виконав у повному обсязі та виставив відповідачу рахунки до оплати (використання причалу) на загальну суму 3 352 452,37 грн. (т.1 а.с.20-64).

Відповідно до п. 4.3 договору відповідач повинний оплатити надані послуги протягом 10 днів з дати отримання виставленого рахунку шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний рахунок позивача, у зв'язку з чим провести повний розрахунок за договором відповідач повинний був здійснити у строк не пізніше 26.12.2013 р. (включно).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач (Сервітуарій) виставлені рахунки не оплатив у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 3 352 452,37 грн. грн.

Між тим 26.02.2015 року в матеріалах справи містяться докази часткової оплати заборгованості відповідачем у сумі 500 000,00 грн., таким чином під час нового розгляду справи, заборгованість відповідача перед позивачем складає 2 852 452,00 грн.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про морські порти України" встановлено, що власники та/або користувачі технологічно пов'язаних об'єктів портової інфраструктури зобов'язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обов'язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Як зазначено у Статуті, Адміністрація є державним комерційним підприємством, зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до приписів ч.2 ст. 74 Господарського кодексу України, п.4.2 Статуту Адміністрації, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. В будь-якому разі усе майно, що знаходиться в розпорядженні Адміністрації, належить до державного майна.

Відповідно до ч.1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами. Отже, Адміністрація як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та на балансі якої вони числяться, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Так як Адміністрація здійснює право володіння, користування та розпорядження закріпленим за ним майном, вона володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та ч.2ст. 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вже зазначалося, між ДП "АМПУ" в особі Ізмаїльської філії ДП "АМПУ" та ДП "ІМТП" укладено Договір про встановлення сервітуту № 08-П/90/1-Р від 15.07.2013р., згідно з яким є встановлення виключного права Сервітуарія та уповноважених ним осіб на безстрокове оплатне користування об'єктом сервітуту; обсягу сервітутних прав; меж розповсюдження обсягу сервітутних прав на об'єкт сервітуту. Також додатком № 1 сторонами встановлено перелік об'єктів сервітуту: причали: 3-8, 12-14, 16-26, причал флоту портового.

Відповідно до положень ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Статтею 406 Цивільного кодексу України визначені випадки припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Даний Договір без будь-яких зауважень підписано повноваженими представниками сторін: Адміністрації та Порту, а також завірено печатками сторін.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.ст. 173, 175 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, визнається майново-господарським зобов'язанням. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст. 193).

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Однак, Відповідач, в порушення умов договору щодо оплати за використання об'єктів сервітуту, не здійснив оплату, у зв'язку з чим станом на день розгляду справи заборгованість Відповідача складає 2 852 452,00 грн., з урахуванням здійсненої проплати (3 352 452,37 - 500 000,00 грн.).

Судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо використання об'єктів сервітуту у період дії Договору, оскільки це підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), на підставі яких виставлені рахунки, які як вірно встановлено місцевим господарським судом були направлені супровідним листом на адресу відповідача.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, рахунки на оплату (використання причалу), які одержані відповідачем, останнім не оплачені, в порушенням умов п. 4.3 Договору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

З огляду на вищевикладене, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо обґрунтованості рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ДП "АМПУ" в особі Ізмаїльської філії ДП "АМПУ" та стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2 852 452,00 грн.

Одеським апеляційним господарським судом не встановлені випадки припинення сервітуту визначені ст. 406 Цивільного кодексу України випадки, а саме сервітут не припинявся, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, строк, на який було встановлено сервітут не сплинув; обставини, які були підставою для встановлення сервітуту не припинені. За рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення сервітут також не припинявся.

Посилання відповідача на те, що позивачем не здійснено державну реєстрацію права власності ДП "АМПУ" на об'єкт сервітуту за Договором встановлення сервітуту № 08-П/191-Р від 15.07.2013 року не спростовують вищенаведеного, а тому не можуть бути підставами для відмови у позові.

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що попередня судова інстанція, під час нового розгляду справи, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким дала необхідну оцінку, з дотриманням наведених ними норм матеріального та процесуального права, беручи до уваги загальний принцип свободи договору (виключення з якого прямо передбачені законом), а також визначений законодавцем підхід до визнання договору укладеним, з огляду на відсутність тотожності у правовому змісті термінів "правочин" та "право", "сервітут" і "земельний сервітут", встановивши досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов наявного чинного Договору, який не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, з'ясувавши зміст Договору та фактичні обставини виконання сторонами договірних зобов'язань, перевіривши розмір наявної заборгованості, за відсутності у чинному законодавстві України приписів щодо обов'язковості державної реєстрації Договору - дійшла обґрунтованих висновків щодо укладеності Договору та неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, а тому й правомірно задовольнила даний позов.

Посилання скаржника на приписи Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в частині державної реєстрації права користування (сервітуту) не спростовують наведеного, а тому й не можуть бути підставами для задоволення вимог апеляційної скарги.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду відповідає встановленим ними фактичним обставинам, прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 14 квітня 2015 року по справі № 916/871/14 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „05" червня 2015 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров