номер провадження справи 27/102/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2015 Справа № 908/2486/15-г

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд" (84333 Донецька область, м. Краматорськ, вул. Щербакова, 14)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" (08205 Київська область, м. Ірпінь, вул. Островського, буд. 12А)

про визнання договору недійсним

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: Харитонова М.І., дов. б/н від 26.05.2015р.

від відповідача: не з'явився

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд", Донецька область, м. Краматорськ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп", Київська область, м. Ірпінь про визнання недійсним договір субпідряду за № 14/1509-1 від 15.09.2014 р. "Роботи з капітального ремонту світлоаероційних ліхтарів, ремонту покрівлі з заміною несучих конструкцій в осях 29-35 корпусу № 2".

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями від 10.04.2015р., справу № 908/2486/15-г передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", якщо місцевий господарський суд знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то заява подається до господарського суду за територіальною підсудністю судових справ

Відповідно до розпорядження Вищого господарського суду України від 08.09.2014 р. № 28-р "Про зміну територіальної підсудності господарських справ", у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя господарськими судами Донецької і Луганської областей, Донецьким апеляційним господарським судом у районі проведення антитерористичної операції, на підставі подання Державної судової адміністрації України від 26.08.2014 р. № 8-4166/14 та від 29.08.2014 р. № 8-4211/14, керуючись статтею 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням анти терористичної операції", статтею 34 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що розгляд господарських справи, підсудних господарським судам, розташованим в районі проведення антитерористичної операції, здійснюється зокрема: господарських справ, підсудних господарському суду Донецької області - господарським судом Запорізької області.

Ухвалою суду від 15.04.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/2486/15-г, присвоєно справі номер провадження 27/102/15 та призначено судове засідання на 18.05.2015р.

Ухвалою суду від 18.05.2015 р. розгляд справи відкладався на 03.06.2015р., на підставі ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

03.06.2015р. продовжено судовий розгляд справи № 908/2486/15-г.

03.06.2015р. до початку розгляду справи представник позивача заявив письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представнику позивача, який прибув в судове засідання, його права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача у судовому засіданні 03.06.2015р. підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судові засідання, відкриті 18.05.2015р. та 03.06.2015р. не з'явився, вимог суду не виконав, письмового відзиву не надав, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином. Поважні причини своєї неявки суду не повідомив. Клопотань про розгляд справи без відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні, протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

На вимогу господарського суду, позивачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідно до якого місцем знаходження відповідача у справі - Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" є: 08205 Київська область, м. Ірпінь, вул. Островського, буд. 12А.

Відповідач належним чином був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалу суду про порушення провадження у справі та призначення судового засідання на 18.05.2015р. та ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 03.06.2015р., надіслано на адресу відповідача: 08205 Київська область, м. Ірпінь, вул. Островського, буд. 12А, зазначену у позовній заяві та у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У відповідності із ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно роз'яснень Вищого Господарського Суду України, які викладені в інформаційному листі від 15.03.2010 року № 01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" - неявка в судові засідання учасників судового процесу (сторін), ненадання витребуваних судом документів та доказів, необхідних для повного розгляду справи - подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, може розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

Згідно п. 26.4.7-1 Роз'яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/609 від 31.05.2002 р. "Про внесення змін і доповнень і про визнання таким, що втратило чинність, деяких роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Неявка відповідача в судове засідання не звільняє відповідача від виконання вимог суду, викладених в ухвалах суду і направлення суду витребуваних матеріалів.

Суд зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує коло осіб, які можуть з'явитися в судове засідання та представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп", згідно статті 28 ГПК України.

Згідно ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами, якщо їх достатньо для вирішення спору по суті. Відповідач свої зобов'язання не виконав, не скористався правом на захист своїх інтересів.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представника позивача, суд вважає його вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив наступне: господарська діяльність ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" пов'язана із будівництвом житлових та нежитлових будівель. Внаслідок чого між позивачем та відповідачем було укладено договір субпідряду за № 14/1509-1 від 15.09.2014р. «Роботи з капітального ремонту світлоаераційних ліхтарів, ремонту покрівлі з заміною несучих конструкцій в осях 29-35 корпусу № 2». Вартість договору складає 1 092 634,80 грн.

17 листопада 2014 року було укладено додаткову угоду за № 1 на виконання додаткових робіт. Загальна вартість договору складає 1 339 230,00 грн.

Всього ТОВ "Буд Гарант Груп" виконало робіт на загальну суму 908 379 грн. 60 коп., однак як зазначає у позовній заяві позивач за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 667 грн. 20 коп.

Позивач зазначив, що під час перевірки податковими органами відповідача, встановлено: відсутність необхідних умов для його господарської діяльності. Отже, реальність фінансово-господарської діяльності відповідача під сумнівом.

Зазначені вище обставини можуть суттєво вплинути на використання позивачем прав, передбачених податковим законодавством та автоматично призвести до його порушення, оскільки на підставі спірних договорів нами формуються податкові кредити, валові витрати.

Позивач не має наміру продовжувати господарські відносини з відповідачем, оскільки є ризик пасивної участі позивача у схемі ухилення від сплати податків.

Відповідно до п. 13.1 договору він набуває чинності з моменту його підписання і діє дол. 31.01.2015р.

При зверненні до суду з позовом про визнання договору недійсним, позивач посилається на те, що виконання спірного договору у подальшому ущемляє майнові права позивача. Вказаний договір породжує не ті правові наслідки, на котрі розраховував позивач під час його укладення.

Господарським судом встановлено, що 15.09.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд" (генеральний підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" (субпідрядник) укладено договір субпідряду № 14/1509-1.

Відповідно до п. 1.1 договору субпідрядник бере на себе зобов'язання на свій ризик виконати роботи з капітального ремонту світло аераційних ліхтарів, ремонту покрівлі з заміною несучих конструкцій в осях 29-35 корпусу № 2 на умовах цього договору за завданням генерального підрядника, а генеральний підрядник зобов'язується прийняти роботи та оплатити їх.

Відповідно до додаткової угоди № 3 від 02.03.2015р., сторони доповнили договір підпунктом 3.2.6-2, виклавши його в наступній редакції: «Вартість додаткових робіт з ремонту покрівлі з заміною несучої конструкції в осях 29-35 по ряду В-Г корпусу № 2 становить 556 грн. 00 коп., крім того ПДВ 20 % 111 грн. 20 коп. Загальна сума робіт складає 667 грн. 20 коп. з урахуванням ПДВ 20 %.

Крім того, додатковою угодою № 3 внесено зміни в підпункт 3.2.7 договору та викладено його в наступній редакції: «вартість договору складає 1 116 581 грн. 00 коп., крім того ПДВ 20 % 223 316 грн. 20 коп. Загальна сума договору складає 1 339 897 грн. 20 коп. з урахуванням ПДВ 20 %.

Довідкою про рух коштів по договору, сам позивач підтвердив, що згідно актів приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2014 року, Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" виконало робіт на суму 667 759,20 грн.

25 грудня 2014 року ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" сплатило ТОВ «Буд Гарант Груп» за виконані роботи 200 000,00 грн.

Згідно актів приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року, ТОВ «Буд Гарант Груп» виконало робіт на суму 239 953,20 грн.

30 грудня 2014 року ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" сплатило ТОВ «Буд Гарант Груп» за виконані роботи 156 953,24 грн.

27 січня 2015 року ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" сплатило ТОВ «Буд Гарант Груп» за виконані роботи 158 182,00 грн.

З лютого 2015 року ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" сплатило ТОВ «Буд Гарант Груп» за виконані роботи 30 000,00 грн.

24 лютого 2015 року ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" сплатило ТОВ «Буд Гарант Груп» за виконані роботи 206 186,00 грн.

2 березня 2015 року було укладено додаткову угоду за № 3а виконання додаткових робіт. Загальна вартість договору складає 1339 897,20 грн.

11 березня 2015 року ТОВ "Будівельна компанія Крамміськбуд" сплатило ТОВ «Буд Гарант Груп» за виконані роботи 156 391,16 грн.

Як стверджує сам позивач, згідно акту приймання виконаних будівельних робіт за березень 2015 року, ТОВ «Буд Гарант Груп» виконало робіт на суму 667,20 грн. Всього ТОВ «Буд Гарант Груп» виконало робіт на загальну суму 908 379 грн. 60 коп., однак як зазначає у позовній заяві позивач за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд" рахується заборгованість у розмірі 667 грн. 20 коп.

Отже, відповідач свої зобов'язання по виконанню робіт виконав належним чином, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт № 1 за березень 2015 року, який підписаний та скріплений печатками обох сторін.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту порушеного права (охоронюваного законом інтересу), який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч.1 статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи договір субпідряду № 14-1509-1 від 15.09.2014р. сторони дотрималися вимог статті 203 Цивільного Кодексу України та мали на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить той факт, що сторони приступили до виконання договору, а відтак, відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори страхування, кредитні угоди та ін.), оскільки зазначена форми або процедури не є елементом форми правочину. І тільки у зазначених випадках правочин є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором, він має право на захист своїх прав у інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

Зі змісту оспорюваного договору субпідряду № 14/1509-1 від 15.09.2014р. вбачається, що сторони у цьому договорі узгодили всі істотні умови, за скріпили даний договір печатками обох сторін та підписами, а саме з боку позивача директором Терещенко М.Ю.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638 ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до п 2.2 Постанови Пленуму ВГС України № 11 від 29.05.2013р. " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Враховуючи вище викладене, суд оцінивши матеріали та обставини справи, дійшов висновку, що зміст договору субпідряду № 14/1509-1 від 15.09.2014р. не суперечить ні Цивільному кодексу України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені позивачем та відповідачем.

Позивачем не надано документів, які підтверджують те, у чому конкретно полягає вина відповідача при укладанні та виконанні господарського договору, позивач не визначив і не довів факт порушення будь-якого його права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого позивач звернувся до суду за захистом із позовною вимогою про визнання недійсним договору субпідряду № 14/1509-1 від 15.09.2014р.

Крім того, відповідач свої зобов'язання по договору виконав належним чином та у повному обсязі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі статті 85 ГПК України - 03.06.2015року судом прийнято рішення - в позові відмовлено.

Судовий збір, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покладається на позивача - при відмові в позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд", м. Краматорськ Донецька область до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп", м. Ірпінь Київська область відмовити.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 04.06.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.