РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015Справа №910/4937/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІАЛАЙН-УКРАЇНА"

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

2) Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва

про визнання відсутності будь-яких майнових прав у відповідачів на будівлю ектроцеху

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Пантюшенко О.О. (дов.№05.01.2015), Пілягін О.В. (дов.№б/н від 05.01.2015)

від відповідача1: ОСОБА_2. (дов.№б/н від 03.03.2014), ОСОБА_1.

від відповідача2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ГІАЛАЙН-УКРАЇНА" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2015 порушено провадження у справі №910/4937/15-г та призначено її до розгляду на 02.04.2015 року.

19.03.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов.

За наслідками розгляду справи у судовому засіданні 02.04.2015 суд відмовив у задоволенні заяви від 11.03.2015 про забезпечення позову та залучив до участі у справі в якості відповідача 2 Відкрите акціонерне товариство імені Васильєва, задовольняючи відповідне клопотання позивача. Розгляд справи, за таких обставин, відповідною ухвалою суду призначено на 16.04.2015 року.

03.04.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про припинення провадження у справі.

За наслідками судового засідання 16.04.2015 суд виніс ухвалу про відкладення розгляду справи на 14.05.2015 року.

Під час судового засідання 14.05.2015 судом розглянуто та задоволено клопотання позивача про здійснення фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами. Також позивачем подано до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої останній просить визнати відсутність будь-яких майнових прав у відповідачів на будівлю ектроцеху.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (п.3.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

З огляду на вищевикладене, та враховуючи, що позивачем подано заяву про зміну предмету позову до початку розгляд справи по суті, суд прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та роз'яснив сторонам, що подальший розгляд справи буде здійснено із врахуванням поданої заяви. За наслідками судового засідання 14.05.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 21.05.2015 року.

У судовому засіданні 21.05.2015 представники позивача зауважили на наданих до початку судового засідання через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва додаткових письмових поясненнях у справі та підтримали заявлені позовні вимоги з урахуванням задоволеної 14.05.2015 судом заяви про зміну предмету позову.

За наслідками судового засідання 21.05.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 28.05.2015 року.

Під час судового засідання 28.05.2015 представники позивача просили задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини та факти, викладені у заяві про зміну предмету позову та додаткових письмових поясненнях.

Представники відповідача 1, у свою чергу, заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач 2 до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Наразі у матеріалах справи міститься заява про визнання позову.

Зважаючи на те, що неявка відповідача2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.02.2000 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. (лізингоодержувач) та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва (лізингодавець) укладено фінансово лізинговий договір (далі - договір), відповідно до умов якого лізингодавець передає, а лізингоодержувач бере у тимчасове володіння та користування наступне майно та землю (на якій знаходиться майно). Найменування: будівля (п. 1.1 договору).

Згідно із п.п. 3.1, 3.5 договору, приймання-передача об'єкта та землі, що лізингується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін. При передачі об'єкта та землі, що лізингується, складається акт здачі-приймання, який підписується членами двосторонньої комісії.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що об'єкт, що лізингується, вважається переданим в лізинг з моменту підписання акта здачі-приймання.

30.02.2000 ФОП ОСОБА_1. та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва підписано акт передачі майна згідно фінансово лізингового договору, за яким Відкрите акціонерне товариство імені Васильєва передало, а відповідач1 прийняв об'єкт лізингу, а саме: будову інженерно-технічного корпусу оцінною вартістю 102 417,00 грн. згідно фінансово лізингового договору від 25.02.2000, та додаток до фінансово лізингового договору "Викопіровка до акта від 22.02.2000 с. Демидів про встановлення фактичної земельної ділянки під забудову інженерного технічного корпусу та земельної ділянки".

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договору лізингоодержувач зобов'язується своєчасно здійснювати лізингові платежі за будівлю в розмірі 425 гривень кожного місяця. Лізингоодержувач зобов'язується своєчасно здійснювати лізингові платежі за землю (на якій стоїть будівля) кожного місяця згідно чинного законодавства.

Лізингова плата за узгодженням сторін може вноситися в натуральній або змішаній формі продуктами харчування, товарами, послугами (п.5.6 договору).

Як передбачено п. 8.1 договору, майно та земля, що лізингується, переходить у власність лізингоодержувача, якщо він вніс лізингодавцю всю належну йому лізингову плату з вартості зданого на повний амортизаційний термін майна.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що після виплати лізингоодержувачем через лізингову плату вартості приміщення, землі та обладнання переданих йому лізингодавцем згідно з цим договором (в міру виплати вартості окремих з них) переходять у власність лізингоодержувача.

Лізингоодержувач має право у будь - який час викупити лізинговане майно та землю (п. 8.3 договору).

Згідно із п. 8.4 договору порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останнього платежу.

У подальшому, 22.01.2008 між ВАТ імені Васильєва та ОСОБА_3. укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ВАТ ім. Васильєва продало ОСОБА_3. належну йому на праві власності будівлю електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м.

01.09.2008 між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3. продав ОСОБА_4 належну йому на праві власності будівлю електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 цього ж кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що вищевказані обставини у розумінні положень статті 35 ГПК України не підлягають доказуванню, оскільки є такими, що встановлені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013, у справі № 8/526 за позовом ФОП ОСОБА_1. до КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" за участю третіх осіб ОСОБА_4., ОСОБА_3. про визнання протиправним та скасування рішення, та рішенням господарського суду Київської області від 02.10.2013, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014, у справі № 911/1352/13 за позовом ФОП ОСОБА_1. до ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3., ОСОБА_4. про зобов'язання передати предмет лізингу.

27.08.2013 між фізичними особами ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7. та ОСОБА_4. укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) корпоративних прав (частки в статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна", згідно умов якого ОСОБА_5. відступив (продав), а ОСОБА_4. прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ „Гіалайн-Україна" у розмірі 12 204,85 грн., що складає 34, 871% статутного капіталу товариства; ОСОБА_6. відступив (продав), а ОСОБА_4. прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ „Гіалайн-Україна" у розмірі 12 204,85 грн., що складає 34,871% статутного капіталу товариства; ОСОБА_7. відступила (продала), а ОСОБА_4. прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ „Гіалайн-Україна" у розмірі 6 102,25 грн., що складає 17,435% статутного капіталу товариства.

Надалі, 12.09.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві зареєстровано нову редакцію статуту ТОВ „Гіалайн-Україна''', затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013, оформленого протоколом № 9 від 27.08.2013 року.

Згідно пункту 4.1. статуту ТОВ «Гіалайн-Україна» для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників утворюються статутний капітал товариства у розмірі 272 950,00 грн. Частки учасників у статутному капіталі товариства розподіляються таким чином: - ОСОБА_4. - сума 237 950,00 грн., що становить 87, 177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939, 9 кв.м., загальною вартістю 220 000, 00 грн.

07.10.2013 Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області зареєстровано за ТОВ „Гіалайн-Україна" право власності на будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Вишгородський район, Київська область, загальною площею, 939, 9 кв.м., про що видано свідоцтво на право власності № 10392627 від 07.10.2013 року.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіалайн-Україна» звертаючись із даним позовом до суду, просить визнати відсутність будь-яких майнових прав у відповідачів на будівлю електроцеху, загальною площею 939,9 кв.м., вказуючи на існування будівлі електроцеху вказаною площею, а не будівлі інженерно-технічного корпусу.

Положеннями ст. 11 ЦК визначено підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Положеннями частини 2 статті 190 Цивільного кодексу України визначено, що майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

У ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12 липня 2001 майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

До майнових прав відносять: 1) речові права; 2) виключні права на результати інтелектуальної діяльності; 3) корпоративні права; 4) зобов'язальні права (вимоги).

У межах розгляду господарської справи №911/2129/14 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1. до Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. про зобов'язання передати предмет лізингу, господарським судом Київської області у рішенні від 29.08.2014, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015, встановлено що власником предмету лізингу, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.10.2013, станом на час розгляду справи є Товариство з обмеженою відповідальністю "Гіалайн-Україна", до якого перейшли права та обов'язки лізингодавця за фінансово лізинговим договором від 25.02.2000, укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП ОСОБА_1.

Судом встановлено, що власником будівлі електроцеху за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 939,9 кв.м. є Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіалайн-Україна».

При цьому, разом із набуттям права власності на вказану будівлю електроцеху, ТОВ «Гіалайн-Україна» набув прав та обов'язків лізингодавця за фінансово лізинговим договором від 25.02.2000 року. Вказані обставини встановлені судами у межах розгляду справи №911/2129/14, а тому доказуванню під час даного судового розгляду не підлягають у розумінні положень статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 у справі №910/2129/14, який виходив із принципу чинності правочину, встановлено, що ФОП ОСОБА_1. у повному обсязі виконав свій обов'язок по внесенню лізингової плати з вартості майна Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва, та набув право переходу у власність та оформлення права власності на предмет лізингу - будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506,10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, та є такою частиною єдиного будівельного об'єкту, загальною площею 939,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, з огляду на вище викладене, суд відзначає, що набуття Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. права переходу у власність та оформлення права власності на предмет лізингу - будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506,10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна, як то встановлено судами у межах справи №910/21296/14, свідчить про наявність у відповідача 1 речового права на будівлю електроцеху площею 506,10 кв.м.

Згідно ст. 1 ГПК України встановлено право особи звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способом захисту є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави особі відновити становище, яке існувало до порушення, захистити свій інтерес або запобігти правопорушенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивачем у розумінні вищенаведених норм чинного законодавство не доведено належними та допустимим доказами, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1. чинить перешкоди ТОВ «Гіалайн-Україна» у користування будівлею електроцеху площею 433,80 кв.м., а тому суд не вбачає у діях відповідача1 порушення прав або законом охоронюваних інтересів позивача, що свідчить про відсутність підстав задоволення позовних вимог у даній частині позову.

Одночасно, судом вище встановлено, спираючись на обставини, встановлені рішеннями судів, а саме у справі №911/1352/13 та справі №911/2129/14, що Відкрите акціонерне товариство імені Васильєва 22.01.2008 на підставі договору купівлі-продажу відчужило майно - будівлю електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м. - на користь ОСОБА_3., що свідчить про вибуття відповідача2 - ТОВ імені Васильєва із спірних правовідносин.

Оскільки, позивач, звертаючись із позовом до суду, не надав належних доказів у підтвердження вчинення ТОВ імені Васильєва будь-яких дій спрямованих на перешкоджання у користуванні будівлею електроцеху загальною площею 939,9 кв.м., а тому суд не вбачає наявності у позивача порушених прав та законом охоронюваних інтересів з боку відповідача2, які підлягають судовому захисту.

До того ж, розглянувши подану заяву відповідача2 про визнання позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на нижченаведене таке. Згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п'ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. Проте суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства (п.3.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн-Україна» задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіалайн-України" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва про визнання відсутності будь-яких майнових прав у відповідачів на будівлю електроцеху - відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 28.05.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 02.06.2015 року

Суддя К.В. Полякова