ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року Справа № 904/10253/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М. (зміни у складі колегії суддів на підставі розпорядження секретаря судової палати від 08.06.2015р.)

при секретарі: Ситниковій М.Ю.

Представники сторін:

позивача - Поліщук К.В., дов. № 5 від 06.01.2015р.;

позивача - Скворцова В.О., дов. № 6 від 06.01.2015р.;

відповідачів (1, 2, 3, 4) - не з`явились; про час та місце судового засідання повідомлені належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український Міжнародний Банк», м.Київ

на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2015 року по справі № 904/10253/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український Міжнародний Банк», м.Київ

до відповідача/1 - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», с.Попівка Миргородського району Полтавської області

відповідача/2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР», с.Юсківці Лохвицького району Полтавської області

відповідача/3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Шлях», м.Дніпропетровськ

відповідача/4 - Приватного багатопрофільного підприємства «Фенікс-Плюс», м.Полтава

про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки в сумі 5 069 399,13 дол. США та 1 934 473,05 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2015 року у справі № 904/10253/14 (суддя Красота О.І.) було відмовлено в задоволенні заяви позивача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню та видачу наказів щодо кожного з відповідачів (а.с.78-80, т.5).

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення заяви відповідача, оскільки наказ господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2015р. повністю відповідає вимогам чинного законодавства; в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ст..117 ГПК України.

Не погодившись з вищезазначеною ухвалою місцевого господарського суду, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся позивач - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, заяву позивача щодо визнання наказу таким, що не підлягає виконанню та видачу наказу щодо кожного боржника окремо - задовольнити, зокрема, з тих підстав, що:

- господарський суд невірно застосував ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» в якій зазначено, що в разі ухвалення рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також в разі необхідності передачі майна, яке перебуває в різних місцях, в виконавчому документі зазначається один боржник і один стягував;

- крім того, скаржник посилається на те, що тлумачення ст..116 ГПК України, яке міститься в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» не є виключним, тобто, можливо видати не один наказ на виконання рішення.

Відповідач/1 - Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Батьківщина», с.Попівка Миргородського району Полтавської області - у відзиві на апеляційну скаргу просив задовольнити її частково, оскільки наказ господарського суду від 20.02.2015р. не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи, що у виданому документі дата набрання ним чинності не відповідає дійсній; в решті відповідач/1 - просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач/3 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Шлях» відзив на апеляційну скаргу не надав (ст.96 ГПК України), але 09.06.2015р. надіслав до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено колегією суддів.

Відповідачі (2, 4) відзив на апеляційну скаргу не надали (ст.96 ГПК України), а також всі відповідачі (1-4) правом участі в судовому засіданні, передбаченому ст.22 ГПК України, не скористались; про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази (а.с.85, 102-105, т.5).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу слід скасувати на підставі п.3 ч.1 ст.104 ГПК України, з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених ст..103 ГПК України, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2015р рішенням господарського суду Дніпропетровської області по цій справі було задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", м.Київ до відповідача/1 - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», с.Попівка Миргородського району Полтавської області, відповідача/2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР», с.Юсківці Лохвицького району Полтавської області, відповідача/2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Шлях», м.Дніпропетровськ, відповідача/4 - Приватного багатопрофільного підприємства «Фенікс-Плюс», м.Полтава про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки в сумі 5 069 399,13 дол. США та 1 934 473,05 грн., стягнено з відповідачів солідарно на користь позивача 4 937 162,71 доларів США заборгованості за кредитом, 132 236,42 доларів США - відсотків за користування кредитом, 1 934 473,05 грн. - пені; стягнено з відповідача/1 - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», с.Попівка Миргородського району Полтавської області на користь позивача 73 080 грн. судового збору (а.с.138-146, т.3).

20.02.2015р. на виконання вищезазначеного рішення господарського суду було видано накази, які 23.02.2015р. направлені стягувачу (а.с.170-171, т.3).

06.04.2015р. постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду по цій справі було залишено без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2015р., апеляційну скаргу Приватного багатопрофільного підприємства «Фенікс-Плюс», м.Полтава - залишено без задоволення. (а.с.48-54, т.5).

Тобто, вищевказане судове рішення від 05.02.2015р. набрало законної сили (ст.115 ГПК України), а, отже, є обов`язковим для виконання на всій території України.

29.04.2015р. позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з заявою про визнання наказу від 20.02.2015р. таким, що не підлягає виконанню та видачу окремих наказів щодо кожного з відповідачів (а.с.72-73, т.5), яку обґрунтував тим, що відповідачі знаходяться в різних місцях та стягувачу необхідний окремий наказ для пред`явлення до виконавчої служби по місцезнаходженню кожного з боржників, а наказ, виданий господарським судом Дніпропетровської області, не відповідає ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

30.04.2015р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області зазначену заяву позивача було прийнято до розгляду (а.с.75-76, т.5).

07.05.2015р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області по цій справі було відмовлено в задоволенні заяви позивача про визнання наказу від 20.02.2015р. таким, що не підлягає виконанню та видачу окремих наказів щодо кожного з відповідачів (а.с.78-80, т.5). Зазначений процесуальний документ і є предметом апеляційного оскарження.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ця норма конкретизована в ст.115 ГПК України, згідно з якою рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Отже, виконання судового рішення є другим етапом судового провадження, що є формою реалізації захисту порушеного права через виконання судового рішення, внаслідок чого виконавче провадження не може бути відокремленим від судового процесу.

Статтею 541 ЦК України встановлено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частинами 1, 2 4 ст.543 ЦК України регламентовано, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників; солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі; виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Тобто, законодавець зауважує, що жоден солідарний боржник, який навіть частково виконає зобов`язання, не вибуває із зобов`язальних правовідносин до моменту повного погашення вимог кредитора. Тільки 100% задоволення вимог кредитора припиняє зобов`язання між ним та солідарним боржником.

Відповідно до ч.7 ст.84 ГПК України якщо у справі беруть участь кілька позивачів або відповідачів, у рішенні вказується, як вирішено спір щодо кожного з них, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Частинами 1, 4 ст.116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом; після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом; накази про стягнення судового збору надсилаються до державних податкових інспекцій; якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів, або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях, видаються накази із зазначенням тієї частини судового рішення, яка підлягає виконанню за даним наказом.

Вищезазначене судове рішення прийнято по відношенню до кількох відповідачів, які містять різні адреси місцезнаходження.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-ХІV (в редакції ЗУ від 05.04.2015р.) встановлено, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях,у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Пунктом 9.2 п.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення» (зі змінами та доповненнями) визначено, що у резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду; при цьому господарські суди повинні зазначати у рішеннях щодо кількох відповідачів - як вирішено спір щодо кожного з них (з урахуванням вимог частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що якщо кілька відповідачів, до яких було пред'явлено вимогу, солідарно відповідають за зобов'язанням, господарським судом може бути видано один наказ, в якому зазначається, що право стягнення є солідарним (частина друга статті 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Тобто, зазначеним пунктом Постанови Пленуму Вищого господарського суду України встановлено, що видача єдиного наказу по відношенню до кількох солідарних боржників є можливим винятком з дотриманням умов ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та не унеможливлює видачу наказів по відношенню до кожного із боржників в силу вищенаведених приписів ст.84 ГПК України та ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

В силу приписів ч.1 ст.117 ГПК України наказ господарського суду має відповідати вимогам до виконавчого документу, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, і вимогам ч.2 ст.18 цього Закону.

Частиною 2 ст.117 ГПК України передбачено, що господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Згідно з ч.4 ст.117 ГПК України господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Отже, перелік підстав, наведених у ч.4 ст.117 ГПК України не є вичерпним, а тому господарський суд повинен був вжити усіх передбачених законом заходів з метою забезпечення захисту порушеного права на стадії виконавчого провадження, зокрема, і шляхом видачі наказів по відношенню до кожного із відповідачів.

Оскільки господарським судом всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» не було видано накази щодо кожного з відповідачів окремо, було видано один виконавчий документ по відношенню до чотирьох відповідачів, кожен з яких знаходиться в різних місцях, то апеляційну скаргу та заяву позивача від 29.04.2015р. слід задовольнити, ухвалу господарського суду - скасувати, визнати наказ господарського суду таким, що не підлягає виконанню, зобов`язати господарський суд видати накази щодо кожного з відповідачів окремо з зазначенням солідарного обов`язку на підставі вищенаведених норм закону.

Керуючись ч. 3-5 ст.49, ст.ст.99, 101, 103-106, 117 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» м.Київ - задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2015 року у справі № 904/10253/14 - скасувати.

Заяву Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» м.Київ від 29.04.2015р. - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню наказ господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2015р. по справі № 904/10253/14.

Зобов`язати господарський суд видати накази відповідно до вимог ст.116-117 ГПК України щодо кожного з відповідачів окремо, зазначивши, що виконання судового рішення здійснюється солідарно.

Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», с.Попівка Миргородського району Полтавської області на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» м.Київ 609 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Матеріали справи повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.06.2015р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя О.В.Джихур

Суддя О.М.Лисенко