ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

02 червня 2015 р. Справа № 902/606/15

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Горейка М.В.,

представників сторін:

позивача: Добровольського Є.О., довіреність №б/н від 29.12.2011р., паспорт серії ВН 254640 виданий Володарськ-Волинським РВ УМВС України в Житомирській області 14.06.2004р.;

відповідача: Чуйка В.В. (керівник), паспорт серії АА 462017 виданий Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області 02.04.1997р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (вул. Щорса, буд. 18, кв. 3, м. Київ, 01133; вул. Клінічна, буд. 25, м. Київ, 03141)

до: фермерського господарства "Корделівка" (вул. Кірова, буд. 35, с. Корделівка, Калинівський район, Вінницька область, 22445)

про стягнення 132016 грн 69 коп.,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з фермерського господарства "Корделівка" 132016 грн 69 коп. заборгованості за договором №2-0304/пр902сг від 03.04.2014р.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 28.04.2015р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/606/15 з призначенням її до розгляду.

14.05.2015р. ухвалою суду розгляд справи відкладено до 02.06.2015р. через неявку в судове засідання представників сторін та не подання ними витребуваних доказів

До початку розгляду справи по суті представником відповідача (Чуйко В.В.) в усному порядку заявлено клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, мотивоване необхідністю додаткового часу для врегулювання спору мирним шляхом.

Представник позивача (Добровольський Є.О.) заперечив щодо вказаного клопотання відповідача, зазначивши, що мирову угоду сторони вправі укладати на будь-якій стадії судового процесу.

Суд, розглянувши дане клопотання позивача, дійшов до висновку про його відхилення, оскільки відповідачем не надано суду жодного належного доказу в обґрунтування даного клопотання та не вказано проміжок часу (строк) необхідний останньому для досягнення домовленостей із позивачем щодо вирішення даного спору мирним шляхом, до того ж, наведена ним обставина не є підставою для відкладення розгляду справи відповідно до ст. 77 ГПК України.

При цьому зі змісту пояснень позивача не вбачається якихось дій (намірів), що свідчили б про можливе в найближчому часі укладення мирової угоди з відповідачем, про що ним повідомлено.

Поряд з цим, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Таким чином, беручи до уваги вищевказане та зважаючи на те, що відповідач в силу своєї обізнаності про наявність даного спору в суді мав достатньо часу для того, щоб подати необхідні докази по справі (сформулювати свою процесуальну позицію відносно даного позову/домовитися з позивачем щодо врегулювання даного спору мирним шляхом), суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами, згідно ст. 75 ГПК України.

В ході розгляду справи по суті представник позивача заявлений позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

Водночас представник відповідача в своїх усних поясненнях заявлений позов визнав частково, в частині стягнення основного боргу, пені та 3% річних. Щодо решти позову в частині стягнення штрафу, інфляційних втрат заперечував, з огляду на відсутність доказів ухилення останнього від виконання зобов'язань за договором.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

03.04.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (продавець, позивач) та фермерським господарством "Корделівка" (покупець, відповідач) укладено договір №2-0304/пр902сг, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язався в строки визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його вартість (а.с. 9-12).

Згідно із п. 2.1. Договору розгорнутий асортимент та кількість товару, що поставляється, визначається у додатках до договору.

Відповідно до розділу 4 Договору термін поставки визначається в додатках до договору. Допускається дострокова поставка товару. У разі дострокової поставки продавець зобов'язаний повідомити покупця про дату дострокової поставки товару.

У п. 5.1. Договору сторони визначили, що ціна за одиницю товару кожного найменування та її еквівалент в іноземній валюті наводяться у додатках до договору.

Відповідно до п. 6.1. Договору загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений в додатках до договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та засвідчення печатками сторін, строк дії договору становить 12 місяців. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (розділ 10 Договору).

Згідно із п. 11.6. Договору нарахування штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за договором здійснюється без обмеження строку. Строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за договором становить три роки.

Додатком №1 від 03.04.2014р. до Договору сторони обумовили найменування, виробника, сорт, одиницю виміру, кількість, ціну за одиницю та загальну вартість товару. Крім того, погодили, що товар повинен бути поставлений покупцю в строк до 15.04.2014р. Також встановили, що на момент укладення додатку №1 загальна вартість товару без ПДВ складає 91412 грн 53 коп. та сплачується покупцем в строк: 100% загальної вартості до 01.10.2014р. (а.с. 13).

Судом встановлено, що взяті на себе зобов'язання відповідно до умов Договору позивач виконав належним чином, передавши відповідачу на протязі квітня 2014р. товар на суму 91412 грн 53 коп. на підставі видаткових накладних №Н-БП-1504-002 від 15.04.2014р. на суму 72134 грн 08 коп. та №Н-ВП-1604-009 від 16.04.2014р. на суму 19278 грн 45 коп., на яких присутні підписи та печатки обох сторін щодо передачі та приймання товару (а.с. 14-15).

Товар був прийнятий відповідачем на підставі довіреності (а.с. 16) в повному обсязі без будь-яких зауважень та без претензій, що підтверджується підписами уповноваженої особи відповідача на вказаних видаткових накладних.

Однак, останній свої договірні зобов'язання виконав частково, за поставлений товар розрахувався лише в сумі 15000 грн (банківська виписка від 28.10.2014р.), відтак у останнього виникла заборгованість щодо оплати отриманого товару в сумі 76412 грн 53 коп. (а.с. 17).

Як свідчать матеріали справи, відповідач решти розрахунків за отриманий товар не здійснив, відтак у останнього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 76412 грн 53 коп.

Непроведення відповідачем розрахунків за отриманий товар стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами договору №2-0304/пр902сг від 03.04.2014р. між ними виникли зобов'язання, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення суми основного боргу в розмірі 76412 грн 53 коп. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її у вказаному розмірі. При цьому, суд відповідно до приписів ст.ст. 22, 78 ГПК України, приймає до уваги визнання позову відповідачем в цій частині.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 16164 грн 93 коп. пені (1690 грн 51 коп. за період прострочення з 01.10.2014р. по 27.10.2014р. з суми заборгованості 91412 грн 53 коп. та 14474 грн 42 коп. за період прострочення з 28.10.2014р. по 24.04.2015р. з суми заборгованості 76412 грн 53 коп.), 15282 грн 51 коп. штрафу, 22829 грн 65 коп. інфляційних втрат (за період прострочення з 01.10.2014р. по 27.10.2014р. з суми заборгованості 91412 грн 53 коп. та за період прострочення з 28.10.2014р. по 24.04.2015р. з суми заборгованості 76412 грн 53 коп.), та 1327 грн 07 коп.- 3% річних (202 грн 86 коп. за період прострочення з 01.10.2014р. по 27.10.2014р. з суми заборгованості 91412 грн 53 коп. та 1124 грн 21 коп. за період прострочення з 28.10.2014р. по 24.04.2015р. з суми заборгованості 76412 грн 53 коп.), за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 11.2., 11.4. Договору сторони обумовили, що за порушення строків виконання зобов'язання за договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму прострочення зобов'язання за кожен день прострочки. В разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцю штраф у розмірі 10 % від загальної вартості товару.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та вимогам чинного законодавства України.

Перевіркою правильності періодів нарахування та розрахунку пені, штрафу, 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язань за договорами, судом не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Поряд з цим, здійснивши обрахунок інфляційних втрат у вказаному позивачем періоді за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх розмір 22253 грн 70 коп., розмір якої в сукупності є менший ніж заявлений позивачем (22829 грн 65 коп.), а тому решта заявлених до стягнення інфляційних втрат в сумі 575 грн 95 коп. задоволенню судом не підлягає.

Заявлені під час розгляду справи заперечення відповідача щодо стягнення штрафу та інфляційних втрат із наведених останнім мотивів, судом не беруться до уваги, оскільки як слідує з матеріалів справи з моменту поставки позивачем товару відповідачем не вчинялись дії щодо належного виконання взятого на себе зобов'язання за Договором, що в свою чергу свідчить про ухилення останнього від оплати поставленого йому товару і як наслідок є підставою для стягнення з нього штрафу та інфляційних втрат. До того ж ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що підставою для стягнення інфляційних втрат є порушення боржником (у даному випадку не оплата відповідачем отриманого товару) виконання взятого на себе грошового зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням вищевказаного.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фермерського господарства "Корделівка" (вул. Кірова, буд. 35, с. Корделівка, Калинівський район, Вінницька область, 22445, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" (вул. Щорса, буд. 18, кв. 3, м. Київ, 01133; вул. Клінічна, буд. 25, м. Київ, 03141, ) 76412 грн 53 коп. основного боргу, 16164 грн 93 коп. пені, 15282 грн 51 коп. штрафу, 1327 грн 07 коп. - 3% річних, 22253 грн 70 коп. інфляційних втрат та 2628 грн 81 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частині стягнення 575 грн 95 коп. інфляційних втрат відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 08 червня 2015 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи