ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2015 року Справа №Б15/365-08

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М.- доповідача,

суддів: Верхогляд Т.А., Орєшкіної Е.В.

при секретарі судового засідання: Малику С.О.

За участю представників сторін:

громадянин ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1 від 26.02.01;

від ПАТ "Завод"Дніпропрес": Зімниця О.І., довіреність б/н від 01.08.14;

інші учасники провадження у справі про банкрутство в судове засідання не з'явились.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу арбітражного керуючого Барановського О.М. на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2015 року у справі №Б15/365-08 про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Завод «Дніпропрес», м. Дніпропетровськ, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області у даній справі від 23.03.2015 року (суддя Камша Н.М.) задоволено частково скаргу гр. ОСОБА_1 Зобов'язано ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Завод "Дніпропрес" Барановського О.М. виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2012 року у справі №2-4745/11, поновити ОСОБА_1 на роботі та звільнити його з роботи у порядку, передбаченому чинним законодавством. Визнано грошові вимоги гр. ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства "Завод "Дніпропрес" на суму 328 492, 76 грн. з віднесенням їх до 2-ої черги задоволення.

Ухвала мотивована тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2012 року поновлено ОСОБА_1 на роботі у ВАТ "Завод "Дніпропрес" на посаді токаря 4 розряду, однак рішення суду ліквідатором не виконано. Невиконання судового рішення призводить до виникнення додаткових грошових зобов'язань у банкрута, які виражаються у стягненні з банкрута на користь скаржника сум середнього заробітку за час затримки виконання судових рішень. Зважаючи на це, господарський суд зобов'язав ліквідатора банкрута виконати рішення районного суду від 23.01.2012 року у справі №2-4745/11 та поновити ОСОБА_1 на роботі та звільнити його з роботи у порядку, передбаченому чинним законодавством. Також, визнано грошові вимоги ОСОБА_1 на суму 328 492, 76 грн., які підтверджуються судовим рішенням.

Не погодившись з ухвалою господарського суду, до апеляційного господарського суду звернувся арбітражний керуючий Барановський О.М. із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, вимоги гр. ОСОБА_1 залишити без задоволення. В обґрунтування своєї правової позиції ліквідатор посилався на те, що:

- на час відкриття ліквідаційної процедури та звільнення працівників банкрута на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, гр. ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ВАТ «Завод «Дніпропрес», а отже, на думку ліквідатора, не мав бути попереджений про його звільнення; рішення районного суду прийнято тільки 23.01.2012 року.;

- вимоги гр. ОСОБА_1 в частині його поновлення на роботі підлягають розгляду не в господарському суді, а в суді Бабушкінського району м. Дніпропетровська, в межах цивільного судочинства, на підставі статті 240-1 КЗпП (пункт 18 постанови Пелену ВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»);

- поновлення на роботі/звільнення з підстав передбачених п.1 ст.40 КЗпП, на думку арбітражного керуючого, є неможливим, оскільки відповідно, підприємство перебуває в стані ліквідації/у разі звільнення - законодавство передбачає дотримання певної процедуру, що призведе до затягування ліквідації банкрута, зокрема оскарження дій ліквідатора, тощо.

Щодо посилань суду першої інстанції на ч.5 ст.111 ЦК України (зобов'язання ліквідатора поновити працівника на роботі на стадії ліквідаційної процедури), то арбітражний керуючий вважає, що суд не врахував фактичну можливість поновлення працівника на роботі (створення робочого місця, забезпечення поновленого працівника роботою, проведення розрахунків з ним, тощо).

Щодо визнання та включення до 2-ої черги задоволення грошових вимог гр. ОСОБА_1 в сумі 328 492,76 грн., то арбітражний керуючий вважає, що суд не врахував положення ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом» в частині наслідків визнання боржника банкрутом. Так, грошові вимоги гр. ОСОБА_4 нараховані за період з 23.01.2012 року по 13.10.2014 року, в той час як з 12.07.2011 року боржника визнано банкрутом, а отже ці вимоги не є поточними в розумінні ст. 1 наведеного Закону, і не підлягають задоволенню (посилається на практику ВСУ від 08.04.2014 року по справі №6/108-09). Крім того, арбітражний керуючий зауважує, що відхиляючи грошові вимоги Пенсійного фонду України у даній справі, суд, в ухвалі від 23.03.2015 року, обґрунтував своє рішення саме наслідками визнання боржника банкрутом, в порядку ст.ст. 1, 23 зазначеного Закону. Таким чином, наведене, на думку арбітражного керуючого Барановського О.М., свідчить про неоднакове застування судом першої інстанції норм матеріального права.

02.06.2015 року прийнято вступну та резолютивну частини постанови.

В судовому засіданні присутні представники сторін надали пояснення по справі та навели обґрунтування своїх вимог з посиланням на норми законодавства.

Інші учасники провадження у справі про банкрутство в судове засідання не з'явилися. Суд вважає, що вжив усі залежні від нього заходи для їх повідомлення належним чином про розгляд господарської справи в апеляційній інстанції та реалізації ними права судового захисту своїх інтересів (п.3.9.2 постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені оскаржуваної ухвали, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга арбітражного керуючого Барановського О.М. не підлягає задоволенню.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2012 року по справі №2-4745/11 поновлено ОСОБА_1 на посаді токаря 4-го розряду у відкритому акціонерному товаристві "Завод "Дніпропрес", визнано незаконним наказ №83к від 10.03.2011 року про його звільнення з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України; стягнуто з ВАТ "Завод "Дніпропрес" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.03.2011 року по 23.01.2012 року в сумі 103 855, 27 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

13.10.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення по справі №200/406/14-ц щодо стягнення з ВАТ "Завод "Дніпропрес" на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду у сумі 328 492, 76 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2014 року провадження №22-ц/774/10850/14 справа № 200/406/14-ц рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2014 року залишено без змін.

Апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що юридична особа - боржник не є припиненою; до повноважень господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, належить розгляд скарг на дії ліквідатора, у тому числі й тих, що стосуються невиконання рішення суду незалежно від того, яким судом прийнято це рішення; виконавчі документи після відкриття ліквідаційної процедури передаються ліквідатору, який є єдиною повноважною особою, який має обов'язок і можливість здійснити виконання переданих виконавчих документів; Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не обмежено право ліквідатора, при виконанні повноважень керівника боржника, на поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, на підставі рішення суду та не виключено такого обов'язку ліквідатора, до якого переходять повноваження керівника боржника; тривале невиконання судового рішення про поновлення на роботі гр. ОСОБА_1 може свідчити про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. (аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГС України від 03.02.2015 року по справі №Б15/118-07).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Крім того, частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Цим спростовуються доводи ліквідатора про те, що вимоги гр. ОСОБА_1 не є поточними та підлягають розгляду судом загальної юрисдикції. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом» передбачено розгляд скарг на дії ліквідатора, звернення з клопотанням тощо.

Стосовно посилання ліквідатора на положення статті 240-1 КЗпП, то трудовий спір вже фактично вирішено судом загальної юрисдикції.

Отже, у апеляційного господарського суду відсутні правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали. Господарський суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним по справі доказам, прийшов до правильного висновку про задоволення заяви гр. ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 101-103, 106 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні вимог апеляційної скарги арбітражного керуючого Барановського О.М. на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2015 року у справі №Б15/365-08 відмовити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2015 року у справі №Б15/365-08 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст складений 03.06.2015 року

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Е.В. Орєшкіна