РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2015Справа №910/13043/14

За позовомДержавного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною
До Товариства з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг"
Простягнення 595 115,82 грн.
Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивачаПриходько Я.М., представник за довіреністю № 10 від 19.03.2015 р.;
Від відповідача Сбоєва А.І., представник за довіреністю № б/н від 11.02.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2014 року Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" 595 115,82 грн. неустойки за користування річчю за час прострочення, мотивуючи свої вимоги невиконання відповідачем обов'язку з повернення майна, переданого йому в оренду.

Провадження у справі за вказаними вимогами було порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 № 910/13043/14.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2014, у заявленому позові Державному підприємству з питань поводження з відходами як вторинною сировиною було відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2014 вказані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції було скасовано з передачею справи на новий розгляд.

Ухвалою від 02.03.2015 справу № 910/13043/14 було прийнято до свого провадження суддею Мандриченком О.В. та призначено до розгляду на 17.03.2015.

17.03.2015 та 23.04.2015 в судових засіданнях оголошувалася перерва відповідно до ч. 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 23.04.2015 розгляд справи було відкладено на 12.05.2015 та за клопотанням відповідача продовжено строк вирішення спору у справі в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

12.05.2015 за наслідками судового засідання було оголошено перерву до 21.05.2015.

В ході розгляду спору по суті представники сторін неодноразово надавали для залучення до матеріалів справи письмові пояснення та підтримували свої правові позиції, зокрема, представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача - на необхідності відмови в його задоволенні.

Так, згідно з позовною заявою, усними і письмовими поясненнями позивача та його представника, Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною вважає, що відповідачем порушено його права орендодавця за договором від 01.03.2006, оскільки після розірвання в судовому порядку вказаного договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" не повернуло орендоване майно, у зв'язку з чим має сплатити неустойку, передбачену ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Відповідно до матеріалів справи й усних пояснень представника відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" вважає неправомірними позовні вимоги, оскільки стверджує, що передача орендованого майна після розірвання в судовому порядку договору оренди не відбулася з вини саме позивача як орендодавця через його небажання.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Київським міським управлінням "Київміськекокомресурси" Державної компанії "Укрекокомресурси" в якості орендодавця та Товариством з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" в якості орендаря 01.03.2006 було укладено договір оренди індивідуально визначеного рухомого майна, що належить до державної власності № 011/10, за умовами якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар прийняти в строкове платне користування приймальні пункти, що знаходяться на балансі орендодавця, загальна вартість якого за незалежною експертною оцінкою становить 390 770,50 грн., а орендар зобов'язався прийняти приймальні пункти і використовувати їх виключно з метою здійснення діяльності зі збирання та заготівлі відходів як вторинної сировини, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату.

Як зазначає позивач у справі, Постановою Кабінету Міністрів України від 22.11.2010 № 1074 Державну компанію з утилізації відходів як вторинної сировини перейменовано в Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, а тому вважає себе належним позивачем у справі.

Згідно з п. 11.1 та 11.2 зазначеної угоди, договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками терміном дії на 3 роки, який починає свій перебіг з моменту підписання представниками орендодавця та орендаря і скріплення печатками приймально-передавального акту майна та закінчується 31.03.2009.

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України і становить з ПДВ за базовий місяць розрахунку - березень 2006 року 6 900,00 грн.

Орендна плата за наступні місяці оренди визначається шляхом корегування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції.

Наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі в оренду індивідуально визначеного майна від 01.03.2006, які є додатками до договору, підтверджується факт передачі позивачем і отримання відповідачем кіосків металевих прямокутних збірно-розбірного типу, що були розташовані за наступними адресами:

1) м. Київ, вул. Василенка, 2.

2) м. Київ, бул. Кольцова, 12;

3) м. Київ, вул. Зодчих, 52-А;

4) м. Київ, вул. Кільцева дорога, 3;

5) м. Київ, вул. Зодчих, 40-А;

6) м. Київ, вул. Симиренка, 17-А;

7) м. Київ, вул. Ірпінська, 78-А;

8) м. Київ, вул. Зодчих, 58-А;

9) м. Київ, просп. Корольова, 10;

10) м. Київ, вул. Корольова, 7.

Додатковою угодою від 27.02.2009 № 1 сторони договору узгодили продовження терміну його дії на один рік та домовилися про те, що у разі відсутності письмових заяв за 2 місяці до закінчення терміну дії договору, він пролонгується на один рік на тих же умовах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2011 у справі № 30/283 зазначений договір оренди було розірвано та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" заборгованість з орендної плати за період з жовтня 2010 по серпень 2011 в сумі 141 684,34 грн., 7 018,13 грн. пені, 1 730,26 грн. 3 % річних, 1 985,24 грн. збитків від інфляції, 1 609,17 грн. державного мита і 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також зобов'язано повернути кіоски Державному підприємству з питань поводження з відходами, як вторинною сировиною.

19.12.2011 Господарським судом міста Києва було видано накази з примусового виконання рішення від 01.12.2011 у справі № 30/283.

Пунктом 5.9 договору на орендаря було покладено обов'язок повернути орендодавцеві у строк не пізніше 10 календарних днів орендоване майно у разі припинення або розірвання договору за приймально-передавальним актом у належному, технічно справному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, разом з тарою, упаковкою та технічною документацією (комплектно) з урахуванням нормального фізичного зносу, пов'язаного зі спливом часу та цільовим використанням, а також відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Як стверджує позивач, на виконання вказаного рішення суду відповідач повернув кіоски, розміщені за адресою: м. Київ, вул. Зодчих, 40-А та вул. Симиренка, 17-А, що підтверджується актами приймання-передачі індивідуально-визначеного майна від 23.03.2012 та від 20.04.2012, тоді як решту рішення відповідач виконував частково, адже інші кіоски повернуто не було.

За даними позивача, стягнуту в судовому порядку заборгованість з орендної плати відповідач частково оплатив в безготівковому порядку, а на частину суми сторонами було проведено залік однорідних грошових вимог. Розраховуючи суму позовних вимог у даній справі, позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, визначає суму орендної плати за період з листопада 2011 по квітень 2014, яку збільшує вдвічі. При цьому, в своєму розрахунку, позивач враховує заборгованість, визначену відповідачу за вересень - листопад 2011 року та віднімає від загальної суми неустойки та суми оренди за даний період суми, на які, на його думку, між сторонами було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог, а також 5 000,00 грн. отриманих внаслідок примусового виконання рішення у справі № 30/283.

Так, у ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України вказується, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Розглядаючи на новому розгляді заявлений спір, суд враховує, що згідно з постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2014 обов'язковим для з'ясування наразі є час виникнення у відповідача обов'язку з повернення орендованого майна позивачу; обґрунтованість і правильність поданого розрахунку неустойки зважаючи на вартість майна і розмір орендної плати.

Також, у вказаній постанові йдеться про те, що суд першої інстанції не вирішив по суті вимогу про стягнення з відповідача орендної плати за період з вересня по листопад 2011 року. Проте, під час нового розгляду справи позовні вимоги про стягнення з відповідача орендної плати за період з вересня по листопад 2011 року суду не заявлялися, а з пояснень представника позивача, позовної заяви і поданого розрахунку судом з'ясовано, що розмір орендної плати за вересень, жовтень і листопад 2011 року не входить до ціни позову, але використовувався позивачем для його розрахунку в розрізі сумування всіх прострочених платежів та надходжень від відповідача (в тому числі, внаслідок заліку однорідних грошових вимог).

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд встановив, що обов'язок відповідача з повернення позивачу орендованого майна, враховуючи розірвання в судовому порядку договору оренди і з огляду на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2011 у справі № 30/283, виник з моменту набрання таким рішенням законної сили - 06.02.2012 (дата постанови Київського апеляційного господарського суду, який поновив відповідачеві строк для подання апеляційної скарги на рішення від 01.12.2011) відповідно до ч. 3 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, без врахування п. 5.9 договору оренди, адже угода була розірвана не за домовленістю сторін, а в судовому порядку.

З метою виконання вказівок суду касаційної інстанції в ході нового розгляд спору судом досліджено розрахунок орендної плати за договором та вартість орендованого майна поданий позивачем 17.03.2015.

У довідці від 17.03.2015 № 139 зазначено, що первісна вартість переданих відповідачу в оренду десяти кіосків разом складає 449 897,04 грн., від 39 535,61 грн. до 48 607,27 грн. за одиницю. При цьому, встановити дійсну вартість такого майна з поданих документів не видається за можливе з незалежних від суду причин, адже, фактичних даних на підтвердження обліку спірного майна на балансі саме за такою вартістю до матеріалів справи подано не було, а описана довідка не містить відомостей про порядок визначення вартості, не містить інформації про врахування амортизаційних відрахувань, фізичного зносу тощо.

Розрахунок орендної плати, поданий 17.03.2015, проведений з урахуванням індексу інфляції за кожен місяць, як передбачено договором, але не містить посилання на нормативний акт, яким встановлена обов'язкова до застосування методика розрахунку орендної плати та не містить вказівки на такий нормативний акт.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, серед іншого, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. У п. 4 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України вказується, що до позовної заяви додаються документи, котрі підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Обов'язок доведення обставини, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог покладений ст. 33 Господарського процесуального кодексу України на саму сторону.

Зважаючи на викладене, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, місцевий господарський суд зауважує, що достовірність і обґрунтованість розрахунку ціни позову є неналежною. Крім того, сумнів у достовірності доказової бази позивача викликають приєднані до позовної заяви угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, які не визначають вид та тип двосторонньої заборгованості, яка зараховується, періоди прострочення, підстави нарахування боргу.

Разом з тим, не достатня належність поданого розрахунку не є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки такі вимоги спростовуються іншими обставинами, якими стверджується факт бездіяльності позивача у питанні прийняття орендованого майна від відповідача і які, вцілому унеможливлюють задоволення заявленого позову.

Розглядаючи заявлений спір, суд враховує, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Така відповідальність застосовується за правопорушення, допущені у сфері господарювання з урахуванням норм Цивільного і Господарського кодексів України. Для застосування такого виду відповідальності необхідна наявність одночасно двох умов: допущення правопорушення, яке полягає в невиконанні обов'язку повернути майно після припинення договору, та користування майном в період прострочення його повернення.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зазначена стаття кореспондується зі ст ст. 220, 221 Господарського кодексу України, ст.ст. 612, 613 Цивільного кодексу України, відповідно до яких боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

У ст.ст. 613, 614 Цивільного кодексу України вказується, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди

Договором оренди було передбачено, що у разі розірвання договору, орендар зобов'язаний повернути орендодавцю або підприємству, вказаному орендодавцем майно за приймально-передавальним актом.

Обов'язок орендаря повернути майно після припинення договору оренди кореспондується обов'язку орендодавця прийняти таке майно.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач неодноразово направляв на адресу позивача листи та акти приймання-передачі індивідуально визначеного майна.

Так, 27.12.2011 на адресу позивача було направлено лист № 895 з проханням прийняти з оренди орендовані кіоски, до якого були додані два примірники акту приймання-передачі індивідуально-визначеного майна (10 орендованих за договором кіосків). Як вказувалося вище, накази з примусового виконання рішення суду у справі № 30/283 про розірвання договору і передачу орендованого майна були видані 19.12.2011. Разом з тим, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2012 Товариству з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" відновлено пропущений строк на апеляційне оскарження рішення від 01.12.2011, яке набуло законної сили 06.02.2012, оскільки було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду.

З описаного слідує, що відповідач вже після винесення судом першої інстанції рішення про розірвання договору оренди вчиняв активні дії, спрямовані на повернення майна орендареві. На момент направлення листа № 895 з актом приймання-передачі індивідуально-визначеного майна рішення Господарського суду міста Києва у справі № 30/283 було чинним і ТОВ "Крамар Рісайклінг" не міг наперед знати, що у подальшому дата набрання чинності даним рішенням буде іншою.

Відповіді на лист № 985 від 27.12.2011 суду подано не було. Представник позивача в ході судових засідань не спростував факту залишення такого звернення без реагування з боку Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, чим доводиться бездіяльність позивача у питанні прийняття орендованого майна та відсутність вини відповідача у виконанні обов'язку з передачі кіосків.

Подальші дії позивача виглядають незрозумілим затягуванням питання отримання кіосків від відповідача, оскільки, незважаючи на письмову пропозицію відповідача передати за актом приймання-передачі орендоване майно, позивач звернувся до органу Державної виконавчої служби України для примусового виконання рішення у справі № 30/283.

Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив, що у 2012 році виконавчі провадження з примусового виконання наказів від 19.12.2011 у справі № 30/283 були відкриті з виконання рішення в частині повернення кіосків, розташованих у місті Києва по вул. Василенка, 2, вул. Кільцева дорога, 3, вул. Зодчих, 40-А, вул. Симиренка, 17-А, вул. Ірпінська, 78-А, просп. Корольова, 10, вул. Корольова, 7 (щодо решти кіосків дату відкриття виконавчих проваджень не видається за можливе встановити).

Також, у 2012 році в межах відкритих виконавчих проваджень (акти державного виконавця в матеріалах справи), ідентифікувати які не видається за можливе через брак доказів, відбулася добровільна передача кіоску, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Зодчих, 40-А згідно з актом приймання-передачі індивідуально-визначеного майна від 23.03.2012 та кіоску, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А за актом приймання-передачі індивідуально-визначеного майна від 20.04.2012.

11.06.2012 органом примусового виконання рішень винесено постанови з повернення виконавчого документу за виконавчими провадженнями з примусового виконання наказів від 19.12.2011 у справі № 30/283, що були відкриті з виконання рішення в частині повернення кіосків, розташованих у місті Києва по вул. Василенка, 2, вул. Кільцева дорога, 3.

14.06.2012 відповідач направив позивачу лист від 13.06.2012 № 431, в якому вказував на готовність передати Державному підприємству з питань поводження з відходами як вторинною сировиною майно, зазначене в судовому рішенні у справі № 30/283 та просив визначити відповідальних осіб з питання виконання зазначеного рішення та прийому майна.

Подібного змісту листи з проханням направити своїх представників та визначити дату та час передачі кіосків неодноразово направлялись на адресу позивача (від 15.06.2012 № 433, від 22.06.2012 № 435, від 05.07.2012 № 455, від 07.07.2012 № 458, від 11.07.2012 № 463, від 13.07.2012 № 466).

Відповіді на листи від 13.06.2012 № 431, від 22.06.2012 № 435, від 05.07.2012 № 455, від 07.07.2012 № 458, від 11.07.2012 № 463, від 13.07.2012 № 466 суду подано не було. Представник позивача в ході судових засідань не спростував факту залишення описаних письмових звернень без реагування з боку Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

12.11.2012 у виконавчому провадженні ВП № 31526991 з примусового виконання рішення у справі № 30/283 в частині повернення кіоску, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ірпінська, 78-А винесено постанову про повернення виконавчого документу з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

У січні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" зверталося до Господарського суду міста Києва у справі № 30/283 з вимогами про зміну способу і порядку виконання рішення від 01.12.2011 та про розстрочку виконання рішення, у задоволенні яких було відмовлено з мотивів недотримання процесуального законодавства. (тексти ухвал є загальнодоступними в Єдиному державному реєстрі судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України).

У травні і червні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" знову зверталося до Господарського суду міста Києва у справі № 30/283 з вимогами про зміну способу виконання рішення від 01.12.2011. Відповідні заяви повернуто без розгляду з мотивів недотримання процесуального законодавства (тексти ухвал є загальнодоступними в Єдиному державному реєстрі судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України).

У липні 2014 року Господарським судом міста Києва було порушено провадження у справі № 910/13043/14.

31.07.2014 відповідач направив позивачу заяву від 23.07.2014 № 253, якою, серед іншого, вказував на неправомірність нарахування неустойки за невиконання обов'язку з повернення орендованого майна договором через готовність добровільної його передачі в минулому, а також пропонував повернення кіосків замінити сплатою їх балансової вартості.

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" звернулося до суду з позовом, яким просило зобов'язати Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною прийняти майно, орендоване у останнього за договором оренди індивідуально визначеного рухомого майна, що належить до державної власності № 011/10.

04.09.2014 відповідач звернувся до позивача з заявою № 295, в якій в черговий раз просив вирішити питання про передачу майна за договором оренди, визначити для цього дату і відповідальних осіб та направляв відповідні акти приймання-передачі кіосків.

08.10.2014 року позивачу було надіслано заяву № 325 з додатками такого ж змісту як і заява № 295, але з додатковою пропозицією передати замість викрадених кіосків аналогічні за розмірами і характеристиками металеві конструкції.

Відповідей на описані вище заяви суду подано не було. Представник позивача в ході судових засідань не спростував факту залишення заяв без реагування з боку Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

21.10.2014 у справі № 910/17934/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" про зобов'язання повернути майно у позові було відмовлено з посиланням на необхідність вирішення питання про прийняття-передачу орендованого майна в межах примусового виконання рішення у справі № 30/238. Зазначеним рішенням, серед іншого, також встановлено факти неодноразового намагання Товариства з обмеженою відповідальністю "Крамар Рісайклінг" повернути орендоване майно орендодавцю та відсутність реагування на них з боку Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

В матеріалах справи наявна одна відповідь позивача на заяву відповідача № 323 від 07.10.2014 та № 325 від 08.10.2014, а саме: лист № 922 від 04.11.2014, в якому Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною не заперечує проти отримання аналогічних металевих конструкцій замість викрадених за умови їх задовільного стану та повної комплектації, повідомляє про готовність прийняти кіоски та вказує про неможливість підписання актів приймання індивідуально визначеного майна зважаючи на необхідність створення для цього комісії.

У ході розгляду спору на неодноразові запитання суду представник позивача не повідомив причини бездіяльності Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною у питанні прийняття від позивача кіосків у 2011 році, 2012, 2013 роках.

Зважаючи на все вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач не ухилявся від виконання свого обов'язку, намагаючись повернути майно з оренди. В свою чергу, позивач не надав суду жодного доказу вчинення будь-яких дій, спрямованих на повернення майна. Обґрунтованих пояснень відмови від підписання актів та направлення представників для огляду і прийняття майна не надав.

Позивач не надав допустимих фактичних даних на підтвердження обставин звернення до відповідача з вимогою повернути майно або з пропозицією узгодити час та місце повернення майна, провести огляд технічного стану майна, підписати акти приймання-передачі, нараховуючи натомість орендну плату за майно, яким відповідач фактично не користується.

Крім того, позивач не довів, що відповідач перешкоджав у доступі представників Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до кіосків, а відтак - позивач мав об'єктивну можливість в будь який момент оглянути технічний стан цих кіосків, висунути свої зауваження та фактично прийняти кіоски, та у разі, виявлення незадовільного стану орендованого майна - заявити вимоги про відшкодування збитків.

У ст. 779 Цивільного кодексу України вказується, що наймач зобов'язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Статей 13 Цивільного кодексу України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Цій нормі кореспондує ст. 16 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що суд може відмовити особі у захисті цивільного права у випадку порушення такою особою приписів ст. 13 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, оскільки прострочення мало місце саме зі сторони позивача, наявність вини (умислу або необережності) в діях відповідача не встановлено, нарахування передбаченої в ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки за неповернення орендованого майна суд вважає безпідставним.

Відповідно до змісту ст. 785 Цивільного кодексу України неустойка у розмірі подвійної плати нараховується за користування річчю за час прострочення, тоді як позивач не довів, що відповідач користується спірними металевими кіосками.

Так, неможливість користування кіосками, що були розташовані у м. Києві по вул. Ірпінській, 78-А та по вул. Кільцева дорога, 3 пов'язана з їх викраденням та повним руйнування, що підтверджується поясненнями відповідача, матеріалами кримінальної справи, постановами інспектора Святошинського РУГУ МВС України від 06.04.2009 та 23.12.2011; документами з виконавчих проваджень, постановою Київсьуого апеляційного господарського суду у справі 30/283 від 06.02.2012, численними письмовими зверненнями відповідача на адресу позивача щодо можливості компенсації грошима викрадених кіосків або надання аналогічних кіосків. Обставини відсутності кіосків позивачем не спростована.

Фактична відсутність кіосків свідчить про неможливість відповідача користуватися ними після розірвання договору оренди. У свою чергу, для застосування передбаченої в ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки обов'язковою умовою є користування майном в період прострочення його повернення.

Статтями 24, 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено відшкодування збитків, в разі якщо внаслідок пошкодження або знищення майна відсутня можливість повернути майно орендарю після розірвання договору оренди.

Проте, позивач за відшкодуванням не звертався.

Крім того, в матеріалах справи наявний листи Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "Дніпро" від 17.09.2014 та лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Путь" від 23.09.2014, які підтверджують, що відповідач протягом лютого 2012 - вересня 2014 не користувався кіосками по вул. Кольцева 12, вул. Зодчих 52-А.

Надані позивачем акти виконаних робіт за договором оренди за грудень 2011 року - березень 2014 року, не підписані відповідачем, не свідчать про користування відповідачем майном. Більш того, оскільки договір оренди розірвано, складання таких актів не відповідає законодавству. Стосовно посилання позивача на акт звірки розрахунків від 06.05.2014, то судом встановлено, що він не підписаний самим позивачем. Крім того, цей акт звірки складений помилково, про що відповідач повідомив позивача листом № 320 від 03.10.2014.

Крім того, зобов'язання ТОВ "Крамар Рісайклінг" повернути кіоски є таким, що випливає з рішення Господарського суду міста Києва по справі № 30/283. Постанови держаних виконавців виконавчі документи з виконання рішення суду щодо повернення кіосків, розташованих у м. Києві по вул. Василенка, 2, вул.. Кільцева дорога, 3,, вул. Ірпінська, 78-А повернуті стягувачу.

Таким чином, позивач факту користування відповідачем кіосками не довів, тоді як обставини справи свідчать, що відповідач після розірвання договору оренди кіосками не користується.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Позивач не довів суду факту наявності вини відповідача у неповерненні орендованого майна та факту користування відповідачем майном після припинення договору оренди.

Натомість, відповідачем доведено, що неповернення кіосків стало наслідком прострочення позивача, що виключає можливість застосування неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги задоволені бути не можуть.

При цьому, подані позивачем документи виконавчих проваджень про передачу двох кіосків у 2015 році не спростовують обставин, на підставі яких суд відмовляє у позові Державному підприємству з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 05.06.2015 р.