ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа № 908/51/15-г

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Білецька А.М. , суддя Істоміна О.А.,

при секретарі Логвін О.О.,

за участю представників сторін:

позивача - Мастерова О.В. (дов.№2/40-19юр від 09.01.2015р.),

відповідача - Чайки Д.І. (дов.№б/н від 02.02.2015р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт", м.Бердянськ (вх. №2126 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 04.03.2015р. у справі № 908/51/15-г,

за позовом Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт", м.Бердянськ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт", м.Бердянськ,

про стягнення 71284,38 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Бердянський морський торговельний порт" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт" про стягнення 71284,38 грн., що складаються з 4442,95 грн. 3% річних, 38260,20 грн. індексу інфляції, 28581,23 грн. пені.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 04.03.2015р. у справі №908/51/15-г (суддя Кутіщева-Арнет Н.С.) в позові Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт", м.Бердянськ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт", м.Бердянськ відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 04.03.2015р. по справі №908/51/15-г та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт" на користь Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" кошти в сумі 71284,38,38 грн., в тому числі: 3% річних в сумі 4442,95,95 грн.;інфляційні нарахування в сумі 38260,20 грн.; пеню в сумі 28581,23 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушень термінів сплати договірних зобов'язань за виставленими позивачем рахунками. Апелянт вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправомірно застосував статтю 530, п.2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2015р. прийнято апеляційну скаргу до провадження. Розгляд скарги призначено на "13" травня 2015 р. о 10:30 год. в складі колегії суддів: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Потапенко В.І., суддя Тарасова І.В.

Розпорядженням голови суду від 12.05.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Потапенка В.І. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Істоміна О.А., суддя Тарасова І. В.

12.05.2015 відповідач надав відзив (вх.№7355) на апеляційну скаргу, в якому проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення господарського суду Запорізької області від 04.03.2015р. по справі №908/51/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р. розгляд справи відкладено на "27" травня 2015р. о 12:30 год.

Розпорядженням голови суду від 26.05.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Тарасової І.В. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Білецька А.М., суддя Істоміна О.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 апеляційну скаргу АК "Харківобенерго" прийнято до провадження та призначено розгляд скарги на 27.05.2015р.

25.05.2015р. відповідач надав суду копії банківських виписок за період з 13.01.2014р. по 14.11.2014р.

26.05.2015р. від позивача надійшли пояснення (вх.№8291) до апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача проти наведених доводів заперечив, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 02.01.2014 року Державним підприємством "Бердянський морський торговельний порт" з Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт" було укладено договір № 26 "К". Предметом договору є організація та виконання операцій по перевалці та транспортно-експедиційному обслуговуванню Портом (по договору - портовим оператором) експортного та транзитного вугілля, яке поступає від фірм, з якими ТОВ "Агропромекспорт" як експедитором по договору укладено договори.

Згідно з п. 5.23 договору, по факту виконаних робіт (наданих послуг) Портовим оператором складається акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), в двох екземплярах і направляється експедитору разом з остаточним рахунком. Експедитор зобов'язаний протягом 10 банківських днів підписати акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), повернути підписаний екземпляр акту портовому оператору та здійснити розрахунки з портовим оператором по остаточному рахунку з урахуванням здійсненої передоплати по попередньому рахунку.

Відповідно до п. 5.24 договору, "при відсутності оплати по остаточному рахунку від експедитора в повному обсязі у строк зазначений в п. 5.23, Портовий оператор, починаючи з 11 банківського дня, має право нарахувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожну добу затримки оплати. Сплата пені не звільняє експедитора від обов'язку сплатити остаточний рахунок в повному обсязі. Датою сплати платежів вважається дата зарахування коштів на рахунок Портового оператора"'.

В обґрунтування позовних вимог ДП "Бердянський морський торговельний порт" про стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань по зазначеному договору, позивач посилається на те, що ТОВ "Агропромекспорт" систематично допускало порушення договірних зобов'язань, яке полягає у несвоєчасній сплаті рахунків за надані послуги.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Запорізької області виходив з наступного.

Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначає що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто закон не передбачає стягнення інфляції та 3% річних за відсутності грошового зобов'язання (боргу).

Згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013р.

1.2. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

1.3. З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

1.14. Вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Пункт 1 доповнено новим підпунктом 1.14 згідно з Постановою Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014\

1.15. Господарським судам необхідно мати на увазі, що правова природа пені, згаданих нарахувань та процентів річних є різною і, відповідно, по-різному здійснюється нарахування цих сум та обчислення позовної давності щодо їх стягнення з боржника.

2. Стягнення пені за порушення грошових зобов'язань.

2.1. Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

3.1. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Судова практика Верховного Суду України дає розуміння правової природи вимог про сплату інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 ЦКУ.

В постанові від 14 листопада 2011 року по справі №6-40цс11 Верховний Суд визначає "...ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання". Тобто ця відповідальність можлива виключно за умови наявності простроченого грошового зобов'язання.

В постанові від 14 листопада 2011 року по справі №3-116гс11 Верховний Суд дійшов висновку, що "... наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові". Незважаючи на певну відмінність від вищезазначеного правового аналізу, висновок Верховного Суду України по цій справі є таким же - право на позов про стягнення інфляції та 3% річних є виключно за умови наявності простроченого грошового зобов'язання.

Позивачем заявлені до стягнення пеня, інфляційні та 3% річних з посиланням на пункт 5.24 договору № 26 К від 02 січня 2014 року.

Згідно з пунктом 5.24 договору, при відсутності оплати за остаточним рахунком від експедитора у повному обсязі у строк, вказаний у пункті 5.23, портовий оператор починаючи з 11-го банківського дня мас право нараховувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожну добу затримки оплати.

Відповідно до пункту 5.23 договору за фактом виконаних робіт (наданих послуг) Портовим оператором складається акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) у двох примірниках направляється Експедитору разом з остаточним рахунком. Експедитор зобов'язаний протягом 10-ти банківських днів підписати акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), повернути підписаний примірник акта портовому оператору і провести взаєморозрахунки з портовим оператором за остаточним рахунком, з урахуванням здійсненої передоплати за попереднім рахунком.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Згідно з абзацом другим пункту 2.1 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88 господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" N996-ХІУ від 16.07.1999р. підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: - назву документа (форми); - дату і місце складання; - назву підприємства, від імені якого складено документ; - зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; - посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Частиною 5 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік.

Судом першої інстанції встановлено, що грошове зобов'язання експедитора (відповідач по справі) по сплаті рахунків портового оператора (позивач по справі) починає свій перебіг з моменту надання експедитору акта прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг) та підписання його Експедитором без заперечень, який повинен бути направлений на його адресу разом з остаточним рахунком.

Матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують дати направлення позивачем відповідачу актів виконаних робіт (наданих послуг) за договором разом з кінцевим рахунком, що унеможливлює з'ясування конкретної дати виникнення такого грошового зобов'язання та, відповідно, настання строку його виконання.

Як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що у відповідача перед позивача, відповідно до умов договору наявна заборгованість, а також не доведено період виникнення простроченої заборгованості, на яку позивачем нараховані суми 3% річних, індексу інфляції та пені.

Також матеріали справи не містять доказів належного виконання позивачем п. 5.23 договору. У книгах обліку вихідної документації позивача відсутнє підтвердження того, що разом з рахунками направлені відповідачу і акти приймання - здачі виконаних робіт.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 71284,38 грн., що складаються з 4442,95 грн. 3% річних, 38260,20 грн. індексу інфляції, 28581,23 грн. пені.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при повному та всебічному з'ясуванні обставин справи та у відповідності до норм чинного законодавства було прийнято рішення, і у апеляційного господарського суду відсутні підстави для його скасування.

Враховуючи вищезазначене, рішення господарського суду Запорізької області від 04.03.2015р. у справі № 908/51/15-г слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 04.03.2015р. у справі № 908/51/15-г залишити без змін.

Повний текст постанови складено 02.06.15

Головуючий суддя Горбачова Л.П.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Істоміна О.А.