РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015Справа №910/27916/14

за позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко», м.Одеса,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», м.Київ,

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», м.Київ,

за участю третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Турковського Генадія Сергійовича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 3 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Папікяна Григорія Айказовича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 4 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Глотова Сергія Володимировича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 5 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Тонова Андрія Володимировича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 6 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Яковлева Сергія Володимировича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 7 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Козлова Олександра Анатолійовича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 8 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Єленчук Лілії Валентинівни, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 9 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Чауша Олександра Юрійовича, м.Одеса, іпн

за участю третьої особи 10 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Дочірнього підприємства «Маккенлі», м.Одеса,

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

Головуючий суддя Любченко М.О.

суддя Сташків Р.Б.

суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Булка С.Є. - по дов.

від відповідача: Телещак Н.М. - по дов.

від третіх осіб 1-10: не з'явились

від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз: Голова І.Г. - по дов.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко», м.Одеса звернулось до господарського суду м.Києва з позовом (з урахуванням пояснень б/н від 27.05.2015р.) до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», м.Київ про:

- визання недійсним договору №3 від 26.08.2014р. факторингу, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» про відступлення прав вимоги з дев'ятьма кредитними договорами: №249/8-10 від 03.08.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Турковським Генадієм Сергійовичем; №447/2-10 від 29.11.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Папікян Григорієм Айказовичем; №462/1-10 від 04.09.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Глотовим Сергієм Володимировичем; №537/8-09 від 26.10.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Тоновим Андрієм Волоимировичем; №830/1-07 від 29.03.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Яковлевим Сергієм Володимировичем; №94/2-10 від 06.04.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Козловим Олександром Анатолійовичем; №2767/2-07 від 29.10.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Єленчук Лілією Валентинівною; №128/1-11 від 29.03.2011р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Чауш Олександром Юрійовичем; №924/2-12 від 27.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Дочірнім підприємством «Маккенлі»;

- застосування наслідків недійсності правочину, а саме повернення на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» прав вимоги, отриманих відповідачем за договором №3 від 26.08.2014р. факторингу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України, зокрема, за твердженнями заявника, з боку Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» договір №3 від 26.08.2014р. було підписано неуповноваженою особою без погодження Національного банку України. До того ж, заявник посилався на приписи ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, на думку позивача, банк здійснив відчуження майна (права вимоги) за ціною, що на 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна. Одночасно, позивачем також наголошено на невідповідності вказаного договору приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідач у відзиві №18 від 06.02.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, з огляду на те, що, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», договір №3 від 26.08.2014р. було укладено у відповідності до чинних на момент його укладання норм законодавства України.

Ухвалою від 14.01.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у розгляді справи в якості третіх осіб 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Державну організацію (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», Турковського Генадія Сергійовича, Папікяна Григорія Айказовича, Глотова Сергія Володимировича, Тонова Андрія Володимировича, Яковлева Сергія Володимировича, Козлова Олександра Анатолійовича, Єленчук Лілію Валентинівну, Чауша Олександра Юрійовича, Дочірнє підприємство «Маккенлі».

Треті особи 1-10 пояснень по суті спору не надали, у судове засідання 27.05.2015р. не з'явились, представників не направили. Проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи з огляду на таке.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України).

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням третьої особи 1 є: 01032, м.Київ, бул.Шевченка, 33-Б; третьої особи 10: 65012, м.Одеса, вул.Новощіпний ряд, 2, кв-315.

Відповідно до довідок адресно-довідкового бюро підрозділів Головного Управління Державної міграційної служби України місцем проживання третьої особи 2 є : 65006, м.Одеса, вул.Краснослобідська, 8, кв-12; третьої особи 3: 67668, Одеська обл., Біляївський р-н., с.В.Дальник, вул.Шкільна, 94-А; третьої особи 4: 65055, м.Одеса, вул.Четверта, 50; третьої особи 5: 65091, м.Одеса, вул.Ленінградська, 26, кв-8; третьої особи 6: 65104, м.Одеса, вул.Академіка Корольова, 81/8, кв-51; третьої особи 7: 65006, м.Одеса, вул.І.Рябіна, 57, кв-22; третьої особи 8: 65017,Одеса, вул.Малиновського, 55, кв-1; третьої особи 9:13308, Житомирська обл., м.Бердичів, вул.Житницька, 31.

На вказані адреси на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення вказаних учасників про час та місце вирішення справи, судом було направлено, в тому числі, ухвалу від 13.05.2015р.

Судова кореспонденція, направлена на адресу третьої особи 1 була вручена адресату, що підтверджується поштовим повідомленням №227.

Одночасно, конверти, направлені на адреси третіх осіб 2-10 до господарського суду повернуто не було.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Господарським судом прийнято до уваги, що попередні ухвали, які було скеровано на адреси третіх осіб №2-10 було повернуто до господарського суду з відміткою «За закінченням встановленого терміну зберігання».

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресами учасників судового процесу, які зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та у довідках відділів адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення третіх осіб про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у третіх осіб можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

Наразі, з огляду на неявку третіх осіб 1-10 у судове засідання 27.05.2015р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги ст.27 Господарського процесуального кодексу України покаладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, судом прийнято до уваги, що ухвалою від 13.05.2015р. явка учасників судового процесу в засідання суду обов'язковою не визнавалась.

При цьому, як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Розгляд справи №910/27916/14 здійснюється з 12.12.2014р., а отже подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що треті особи в процесі розгляду справи 27.05.2015р. так і не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на приписи ст.69 вказаного нормативно-правового акту, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, 26.08.2014р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (фактор) було укладено договір №3 факторингу, відповідно до п.1.1 якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених правочином.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Під правами вимоги у договорі №3 від 26.08.2014р. розуміються права грошової вимоги, існуючі або майбутні, клієнта до боржників і гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів та договорів забезпечення. Зокрема, права вимоги включають права вимагати: повернення кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами.

У додатку №1 до договору №3 від 26.08.2014р. сторонами було погоджено перелік договорів та розмірів прав вимоги, що передаються на підставі спірного правочину. До наведених вимог належать кредиторські вимоги банку за такими договорами:

- №249/8-10 від 03.08.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Турковським Генадієм Сергійовичем на суму 74 813,72 грн.;

- №447/2-10 від 29.11.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Папікяном Григорієм Айказовичем на суму 78964,82 грн.;

- №462/1-10 від 04.09.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Глотовим Сергієм Володимировичем на суму 9350,45 доларів США;

- №537/8-09 від 26.10.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Тоновим Андрієм Володимировичем на суму 1089,46 доларів США;

- №830/1-07 від 29.03.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Яковлевим Сергієм Володимировичем на суму 45616,74 доларів США;

- №94/2-10 від 06.04.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Козловим Олександром Анатолійовичем на суму 11716,12 грн.;

- №2767/2-07 від 29.10.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Єленчук Лілією Валентинівною на суму 1111000 грн.;

- №128/1-11 від 29.03.2011р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Чауш Олександром Юрійовичем на суму 1460099,45 грн.;

- №924/2-12 від 27.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Дочірнім підприємством «Маккенлі» на суму 31504108,29 грн.

Відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами акту приймання-передачі прав вимоги за формою згідно додатку №2 до договору (п.3.2 договору №3 від 26.08.2014р.).

Пунктом 2.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що сума фінансування за первинними договорами, зазначеними у додатку №1, визначена контрагентами у розмірі 411 000 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.08.2014р. позивачем було передано, а відповідачем за актом приймання-передачі прав вимоги прийнято права вимоги за договором №3 від 26.08.2014р.

Договір набирає чинності з дня його укладання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за правочином (п.10.1 договору №3 від 26.08.2014р.).

Спірний правочин з боку Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» підписано Баланюком Віктором Володимировичем на підставі довіреності б/н від 13.08.2014р. та з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» директором Кан.І.В.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору №3 від 26.08.2014р. факторингу та застосування наслідків недійсності правочину, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу, що фактично свідчить про укладення між сторонами договору факторингу 26.08.2014р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

У ч.1 ст.207 Господарського кодексу України зазначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п.5 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст.215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Пунктом 2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та п.4 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та недійсні, недійсність яких встановлюється судом. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 Цивільного кодексу України).

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, заявник посилався на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України, зокрема, за твердженнями заявника, з боку Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» договір №3 від 26.08.2014р. було підписано неуповноваженою особою без погодження Національного банку України. До того ж, заявник посилався на приписи ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, на думку позивача, банк здійснив відчуження майна (права вимоги) за ціною, що на 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що свідчить про нікчемність договору №3 від 26.08.2014р. Одночасно, позивачем також наголошено на невідповідності вказаного договору приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами п.8 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У ч.1 ст.76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами;4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Як встановлено судом, на підставі постанови №610 від 26.09.2014р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних», керуючись приписами ст.ст.12, 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 26.09.2014р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №103 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Акціонерному банку «Порто-Франко», на підставі якого з 29.09.2014р. розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови №67 від 30.01.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №19 від 30.01.2015р. «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

Частинами 1, 2, 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Судом вже зазначалось, що згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

У п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що вирішуючи питання відносно доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери (ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

За змістом ст.12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Наразі, обґрунтовуючи свої твердження про те, що банк на підставі договору №3 від 26.08.2014р. здійснив відчуження своїх прав вимоги за ціною, нижчою від звичайних, позивачем представлено до матеріалів справи висновок, складений станом на 26.08.2014р. суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем (сертифікат №14108/12 від 24.12.2012р.).

Відповідно до означеного висновку, ринкова вартість прав грошової вимоги по кредитним договорам №249/8-10 від 03.08.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Турковським Генадієм Сергійовичем; №447/2-10 від 29.11.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Папікяном Григорієм Айказовичем; №462/1-10 від 04.09.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Глотовим Сергієм Володимировичем; №537/8-09 від 26.10.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Тоновим Андрієм Волоимировичем; №830/1-07 від 29.03.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Яковлевим Сергієм Володимировичем; №94/2-10 від 06.04.2010р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Козловим Олександром Анатолійовичем; №2767/2-07 від 29.10.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Єленчук Лілією Валентинівною; №128/1-11 від 29.03.2011р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Чауш Олександром Юрійовичем; №924/2-12 від 27.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Дочірнім підприємством «Маккенлі» станом на дату укладання спірного договору факторингу становила 5 032 169 грн.

Статтею 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено можливість здійснення рецензування звіту про оцінку майна. Зокрема, зазначено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Як вбачається з матеріалів справи, Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» на підставі приписів ст.13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" було замовлено рецензування звіту, складеного суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем.

З представленої позивачем суду рецензії, проведеної суб'єктом оціночної діяльності Смірновим Дмитром Анатолійовичем (кваліфікаційне свідоцтво суб'єкта оціночної діяльності №3315 від 25.02.2005р.), вбачається, що звіт, складений Головобородько Г.С., відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Тобто, фактично за результатами проведення оцінки прав вимоги, що є предметом договору №3 від 26.08.2014р. факторингу, було встановлено, що їх ринкова вартість на момент укладання оспорюваного правочину більш ніж у 10 разів перевищувала ціну, за якою банком було відчужено свої майнові права.

Наразі, господарський суд зазначає, що протягом розгляду спору судом, відповідачем належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами достовірності та обґрунтованості означених результатів оцінки прав вимоги, що є предметом договору №3 від 26.08.2014р. факторингу, не спростовано.

При цьому, господарський суд зауважує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» у разі непогодження з результатами наведеної вище оцінки, мало право та реальну можливість самостійно замовити рецензування звіту про оцінку прав вимоги. Проте, в матеріалах справи відсутні докази оспорювання відповідачем у визначеному законом порядку звіту, на підставі якого було визначено ринкову вартість об'єкту продажу за спірним договором.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалою від 20.03.2015р. було призначено по справі судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково- дослідному інституту судових експертиз. На вирішення судового експерта поставлено таке питання: яка ринкова (звичайна) вартість станом на 26.08.2014р. прав вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко», які було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» на підставі договору №3 від 26.08.2014р. факторингу?.

Проте, з супровідним листом №4015-15 від 03.04.2015р. Київським науково- дослідним інститутом судових експертиз було повернуто матеріали справи 910/27916/14 без експертого висновку у зв'язку з відсутністю відповідної методики для встановлення ринкової вартості майнових прав.

Під час розгляду спору у судовому засіданні 27.05.2015р. представник Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Голова І.Г. надала пояснення щодо причин неможливості виконання судової експертизи, зокрема, зазначила, що на теперішній час судові експерти та суб'єкти оціночної діяльності при проведенні досліджень керуються різними нормативно-правовими актами. При цьому, на даний час відсутня певна методика оцінки майнових прав при проведенні судової експертизи, внаслідок чого проведення експертного дослідження на підставі ухвали суду не виявляється можливим.

Отже, враховуючи наведене вище, господарський суд приймає до уваги висновок, складений суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем за результатами оцінки права вимоги позивача за кредитними договорами №249/8-10 від 03.08.2010р., №447/2-10 від 29.11.2010р., №462/1-10 від 04.09.2009р., №537/8-09 від 26.10.2009р., №830/1-07 від 29.03.2007р., №94/2-10 від 06.04.2010р., №2767/2-07 від 29.10.2007р., №128/1-11 від 29.03.2011р. та №924/2-12 від 27.12.2012р. з урахуванням рецензії, що складена Смірновим Д.А., як належний доказ того, що ринкова вартість права вимоги банку за означеними договорами є значною вищою, ніж визначена у договорі №3 від 26.08.2014р.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» на підставі договору №3 від 26.08.2014р. факторингу було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» майно (права вимоги за кредитними договорами) за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, а саме за 411 000 грн., тоді як фактично їх вартість становила 5 032 169 грн., що згідно приписів п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») свідчить про нікчемність означеного правочину.

Одночасно, надаючи оцінку всім викладеним у позовній заяві доводам заявника, господарський суд вважає за необхідне зазначити таке.

Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (п.п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»).

За приписами ст.2 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» під час дії означеного нормативно-правового акту кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було опубліковано 07.06.2014р. у газеті «Голос України» №109.

Отже, станом на момент укладання договору №3 від 26.08.2014р. факторингу Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності.

Як вказувалось вище, на підставі спірного правочину банком було передано, в тому числі, право вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерним банком «Порто-Франко» за договорами №462/1-10 від 04.09.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Глотовим Сергієм Володимировичем на суму 9350,45 доларів США; №537/8-09 від 26.10.2009р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Тоновим Андрієм Володимировичем на суму 1089,46 доларів США.

Зобов'язання Тонова Андрія Володимировича перед банком за договором №537/8-09 від 26.10.2009р. були забезпечені договором №836/1-09-ИП від 26.10.2009р. застави майнових прав на квартиру №8 площею 54,6 кв.м у будинку №26 по вул.Ленінградській в місті Одеса. Вказану заставу було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується витягом №25117422 від 26.10.2009р. з означеного реєстру.

Наявним в матеріалах справи договором б/н від 27.10.2010р. підтверджується, що зобов'язання Глотова Сергія Володимировича за кредитним договором №537/8-09 від 26.10.2009р. забезпечено заставою майнових прав на нерухоме майно - 47/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м.Одеса, вул.Четверта, буд.50, житловою площею 68,90 кв.м.

Тобто, з наведеного вбачається, що всупереч приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» було відчужено на користь відповідача, в тому числі, заборгованість фізичних осіб, яка забезпечена заставою житлового фонду.

При цьому, відповідачем до матеріалів справи не представлено даних, які б спростовували необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, відомостей щодо наявності у Тонова А.В. та Глотова С.В. іншого нерухомого житлового майна.

Одночасно, посилання Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» в обґрунтування заявлених позовних вимог на відсутність у Баланюка Андрія Олександровича повноважень на підписання договору №3 від 26.08.2014р. факторингу, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами. При цьому, суд виходить з такого.

За приписами ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст.244 вказаного Кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст.ст.245, 246 Цивільного кодексу України).

Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, правомірність якого презюмується. Аналогічну позицію наведено у постанові від 19.12.2011р. Вищого господарського суду України по справі №5016/2369/2011(6/148).

Як встановлено, повноваження Баланюка Андрія Олександровича на підписання від імені позивача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю 13.08.2014р., посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзар О.Ю. Доказів скасування наведеної довіреності матеріали справи не містять. При цьому, судом також встановлено, що довіреність від імені Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» було видано особою, яка обіймала посаду керівника товариства, а саме Панченко Андрієм Олександровичем, що підтверджується змістом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

За таких обставин, твердження позивача про відсутність у Баланюка Андрія Олександровича повноважень на підписання спірного правочину фактично спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Наразі, посилання Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» на обмеження Національного банку України, як на підставу для визнання договору №3 від 26.08.2014р. недійсним, господарський суд до уваги також не приймає, з наступних підстав.

Банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Банк самостійно визначає напрями своєї діяльності і спеціалізацію за видами послуг.

Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків (ст.4 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

За приписами ч.1 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом (ч.3 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

У ст.2 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

До системи Національного банку входять центральний апарат, філії (територіальні управління), розрахункові палати, Банкнотно-монетний двір, фабрика банкнотного паперу, Державна скарбниця України, Центральне сховище, спеціалізовані підприємства, банківські навчальні заклади й інші структурні одиниці і підрозділи, необхідні для забезпечення діяльності Національного банку (ст.22 Закону України «Про Національний банк України»).

Наразі, як свідчать матеріали справи, 11.08.2014р. управлінням Національного банку України в Одеській області було прийнято рішення №30 «Про застосування заходів впливу до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко», згідно якого вирішено обмежити право банку передавати третім особам майно та активи банку.

Проте, як вказувалось вище, однією з гарантій банківської діяльності є те, що банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності (ч.1 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

За висновками суду, рішення №30 від 11.08.2014р. Управління Національного банку України в Одеській області не є достатньою підставою для визнання недійсним договору з огляду на обмеження прав Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» як власника відповідного майна, в тому числі, прав вимоги за кредитними договорами на розпорядження ними. Аналогічну позицію висловлено Національним банком України у наданих на виконання вимог суду поясненнях №18-03017/13059 від 27.02.2015р.

До того ж, нормами чинного законодавства не передбачено, що невиконання банківськими установами вимог та приписів (заходів впливу) Національного банку України є підставою для визнання недійсними укладених всупереч таких вимог правочинів.

Отже, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що посилання Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» на обмеження, введені Національним банком України, не свідчать про наявність достатніх підстав для визнання договору №3 від 26.08.2014р. недійсним.

Одночасно, наявне в матеріалах справи рішення від 04.12.2014р. Приморського районного суду м.Одеси по справі №522/22217/15-ц про визнання договорів дійсними та визнання прав іпотекодержателя судом не приймається до уваги, оскільки наразі, у суду відсутні докази набуття означеним судовим актом законної сили. При цьому, судом прийнято до уваги, що у листі №5398 від 27.01.2015р. Приморського районного суду м.Одеси зазначено, що матеріали означеної справи направлено до апеляційного суду Одеської області.

Як вказувалось вище, п.2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» на підставі договору №3 від 26.08.2014р. факторингу було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» майно (права вимоги за кредитними договорами) за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що згідно приписів п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») свідчить про нікчемність означеного правочину, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» про визання недійсним договору №3 від 26.08.2014р. факторингу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, позов (з урахуванням заяви без номеру та дати, що надійшла до господарського суду 27.07.2015р. Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко») в частині застосування наслідків недійсності правочину також є обґрунтованим та підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту прав визначений у ст.16 вказаного нормативно-правового акту та ст.20 Господарського кодексу України. При цьому, ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч.ч.1, 5 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до позиції, викладеної у листі від 24.11.2008р. Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст.16 Цивільного кодексу України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

За змістом п.5 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.17 листа №01-8/211 від 07.04.2008р. Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" наслідки недійсності правочину залежать від того, які саме дії були здійснені сторонами на виконання такого правочину. Тому суд, приймаючи рішення про застосування наслідків недійсності правочину, повинен повно і всебічно з'ясувати обставини, що мають значення для застосування таких наслідків, та неухильно дотримуватись положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України України щодо створення сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення таких фактичних обставин справи на засадах змагальності сторін.

Як було встановлено вище, 26.08.2014р. позивачем було передано, а відповідачем за актом приймання-передачі прав вимоги прийнято права вимоги за договором №3 від 26.08.2014р.

Наведені обставини під час розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» не заперечувались.

Наразі, в матеріалах справи також відсутні докази відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», переданих останньому на підставі спірного правочину прав вимоги.

Одночасно, у даному випадку у суду відсутні підстави для застосування саме двосторонньої реституції, оскільки наразі, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази перерахування відповідачем за договором №3 від 26.08.2014р. факторингу грошових коштів в якості суми фінансування, розмір якої визначено п.2.1 договору.

Відповідно до п.3.1 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої Постановою №22 від 21.01.2004р. правління Національного банку України, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Згідно додатку 2, 8 зазначеної Інструкції для заповнення реквізиту №50 (дата надходження) зазначаються число, місяць та рік отримання банком платника розрахункового документа: цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словом і рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Наразі, представлене Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Топ Фінанс» платіжне доручення №4 від 08.09.2014р. на суму 411 000 грн. господарський суд не приймає в якості належного доказу перерахування грошових коштів на рахунок Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко», оскільки наведений розрахунковий документ не містить відмітки банку щодо проведення фінансової операції, а отже, не може свідчити про перерахування коштів.

Позивачем факт отримання від відповідача оплати за договором №3 від 26.08.2014р. було заперечено.

Одночасно, суд зазначає, що ухвалами від 15.12.2014р., від 14.01.2015р., від 02.03.2015р. відповідача було зобов'язано надати докази перерахування грошових коштів сумі 411 000 грн. на рахунок Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» та документально підтверджені письмові пояснення щодо стану виконання умов спірного правочину.

Проте, станом на момент прийняття судового рішення належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів сплати позивачу грошових коштів, в якості оплати за договором №3 від 26.08.2014р. факторингу, відповідачем не представлено.

Одночасно, господарський суд зауважує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» не позбавлене права та можливості звернутись до суду з окремим позовом про застосування наслідків недійсності правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з урахуванням встановленого судом факту нікчемності договору №3 від 26.08.2014р. факторингу, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» повернути на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» права вимоги, що були предметом договору №3 від 26.08.2014р.

Заява б/н від 12.01.2015р. Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» про забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» вчиняти певні дії, накладення арешту на майно, передане в заставу за кредитними договорами, право вимоги за якими відчужене на підставі договору №3 від 26.08.2014р. факторингу, та накладення арешту на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві та забороною на вчинення певних дій.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

Одночасно, господарський суд зауважує, що накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене. Аналогічну позицію наведено у п.7.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову».

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Клопотання №4 від 08.01.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Пунктом 2 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Відповідно до п.4.8 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» наявність обставин, зазначених у п.2 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України, має доводитися заінтересованою стороною, зокрема, шляхом подання належним чином завіреної копії ухвали суду про порушення провадження у справі зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

За таких обставин, залишення позову без розгляду, з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України, можливе лише у випадку існування справи між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, тобто, тотожної.

Згідно з п.3.12 вказаної вище постанови Пленуму Вищого господарського суду України, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач зазначив, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходиться справа за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Баланюка В.В та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В, про визнання дій протиправними та визнання недійсним, в тому числі, договору №3 від 26.08.2014р. факторингу.

Проте, як вказувалось вище, обов'язковою умовою припинення провадження на підставі п.2 ст.81 Господарського процесуального кодексу України є тотожний склад сторін у спорі.

Однак, як встановлено вище, Приморським районним судом м.Одеси розглядається спір з відмінним, ніж у межах провадження по справі №910/27916/14, складом учасників та не з тими підставами позову, що у межах справи №910/27916/14.

За таких обставин, враховуючи все наведене вище, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що клопотання №4 від 08.01.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» про залишення позову без розгляду є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Клопотання без номеру та дати, що надійшло до господарського суду 27.05.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», про витребування доказів також залишене судом без задоволення з огляду на таке.

За приписами ст.38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання відповідач посилається на неможливість самостійно отримати у Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» докази здійснення банківської операції за платіжним дорученням №4 від 08.09.2014р. на суму 411 000 грн.

Проте, доказів звернення до позивача з вимогою про надання відповідної банківської виписки та відмови Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» від надання відповідних документів, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» до матеріалів справи не представлено.

При цьому, суд зауважує що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Як вказувалось вище, справа розглядається господарським судом з 12.12.2014р., проте, клопотання про витребування доказів подане відповідачем лише 27.05.2015р., що фактично може свідчити на намагання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» затягнути строки розгляду справи, що призведе до порушення приписів чинного господарського процесуального законодавча України, вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прав Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко».

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Оскільки у даному випадку саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулась до господарського суду з заявою від імені Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» про забезпечення позову, то заявник звільнений від сплати судового збору за її подання.

У п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору та якщо позов такої особи залишено без задоволення, судовий збір не стягується.

Одночасно, щодо судового збору за подання позову суд зазначає таке.

У відповідності до п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Згідно із ст.ст.1, 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Статтею 4 вказаного Закону України встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2014р. становить 1 218 грн.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати (1 218 грн.).

При цьому, за позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину судовий збір сплачується залежно від вартості майна (суми коштів), стосовно якого (якої) заявлено вимогу. У випадку об'єднання відповідних вимог судовий збір піддягає сплаті з вимог як немайнового, так і майнового характеру. (п.2.2.1 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Отже, при зверненні до суду з позовом про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов'язання повернути право вимоги до Державного бюджету України позивачем повинно було бути внесено судовий збір в сумі 74298 грн. (73080+1218+74298).

При цьому, визначення ціни позову в частині вимог про застосування наслідків недійсності правочину здійснюється на підставі вартості прав вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» за кредитними договорами, що визначена у звіті суб'єкта оціночної діяльності, та складає 5 032 169 грн.

Отже, враховуючи, що позов було подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 74298 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 67, 68, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви б/н від 12.01.2015р. Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» про забезпечення позову.

Задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко», м.Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», м.Київ про визання недійсним договору №3 від 26.08.2014р. факторингу та застосування наслідків недійсності правочину.

Визнати недійсним договір №3 від 26.08.2014р. факторингу, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко».

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (01010, м.Київ, Печерський район, вул.Миколи Гайцана, буд.6, ) повернути на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» (65026, Одеська область, м.Одеса, Приморський район, вул.Пушкінська, буд.10, ) права вимоги, отримані за договором №3 від 26.08.2014р. факторингу, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (01010, м.Київ, вул.Миколи Гайцана, буд.6, ) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 74 298 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 27.05.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 02.06.2015р.

Головуючий суддя Любченко М.О.

Суддя Сташків Р.Б.

Суддя Полякова К.В.