ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 5017/3706/2012
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: С.В. Таран,
Суддів: В.А.Лисенко, А.І. Ярош,
при секретарі судового засідання Г.Є. Бєлянкіній

за участю представників:
від прокуратури старший прокурор відділу М.Г. Чалий, посвідчення №032432 від 11.03.2015;

від позивача (Міністерства оборони України)- С.П. Дідух, довіреність №220/884/д від 17.11.2014;

від позивача (Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району) - С.П. Дідух, довіреність №46 від 14.05.2015;

від відповідача (Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області)- І.Г. Кюссе, довіреність №01/01-17/2175 від 31.12.2014;

від відповідача (товариства з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг)- участі не брали;

від третьої особи - М.М. Нероденко, довіреність №9-32/213 від 24.02.2015; довіреність №03-43/2830 від 04.03.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2014

у справі №5017/3706/2012

за позовом: заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів в воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району

до відповідачів:
-Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області,

- товариство з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України

про визнання недійсними договорів оренди землі та витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 у справі №5017/3706/2012 (головуючий суддя Н.В.Рога, суддя Г.І.Гуляк, суддя О.В.Цісельський) позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір оренди б/н від 28.12.2007, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та товариством з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг, зареєстрований у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 05.02.2008 за №02; визнано недійсним договір оренди б/н від 28.12.2007, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та товариством з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг, зареєстрований у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 05.02.2008 за №03; витребувано від товариства з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг" та зобов`язано останнього повернути Міністерству оборони України зі складанням акту приймання-передачі земельні ділянки загальною площею 100га, вартістю 329560 грн, а саме: земельну ділянку загальною площею 50 га вартістю 164780 грн, земельну ділянку загальною площею 50 га вартістю 164780 грн, передані Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за договорами оренди від 28.12.2007.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 у справі №5017/3706/2012 скасувати в повному обсязі та постановити нове, яким в позові відмовити.

У судовому засіданні 02.06.2015 представник Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області апеляційну скаргу підтримав; представники прокуратури, позивачів та третьої особи проти її задоволення висловили заперечення; представник ТОВ „Мазур-Юг участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується матеріалами справи (том IV а.с. 66-68); власну позицію щодо апеляційної скарги в письмовому вигляді не висловив.

Заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача, відповідача (Тарутинської районної державної адміністрації) та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
Постановою Ради народних комісарів УРСР від 18.12.1945 №2002/063 постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний Артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі в межах згідно схеми. При цьому, Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки що відводиться в натурі (том І а.с.41-42).

12.02.1946 Ізмаїльським обласним виконавчим комітетом та Бюро обкому КП(б)У прийнято постанову №53/9-ОП "О порядке передачи в натуре земель Одесскому военному округу, для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.ХІІ.1945 за №2002/063" (том І а.с.42-43).

10.06.1946 обласною комісією по передачі земель ОДВО складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23600 га. Згідно цього акту земельну ділянку в натурі відведено за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів, та відвід меж оформлено відповідними актами. Крім того, у акті зазначено, що при відводі земель в натурі виявилося, що у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) площу артполігону необхідно збільшити, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акту (том І а.с.44).

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946 вирішено затвердити акт обласної комісії від 10.06.1946 про передачу земельної ділянки площею 23600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу (том І а.с.45).

05.05.2005 Тарутинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №101/А-2005, яким вилучено земельну ділянку площею 23943 га, що була надана для організації загально-військового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено її у землі запасу Веселодолинської сільської ради. 14.12.2005 Тарутинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №368/А-2005, яким внесено зміни до пункту 1 вищевказаного розпорядження зміни, зокрема, припинено право користування земельною ділянкою загальною площею 23253,17 гектарів, яка була надана для організації загально-військового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено її у землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 у справі №2-а-3436/08/1570 визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області від 05.05.2005 №101/А-2005 „Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та пункт 1 розпорядження від 14.12.2005 №368/А-2005 „Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями" (том І а.с.9-12).

Приймаючи судове рішення у даній справі, апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992 р.) не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р., про які зазначалося вище. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 р., 1990 р.) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

Одеський апеляційний адміністративний суд зазначив, що відсутність асигувань з Державного бюджету України на відповідні цілі має наслідком неоформлених державних актів на право постійного користування земельною ділянкою, однак у жодному випадку не припиняє зазначене право Міністерства оборони України на раніше надані йому земельні ділянки; приймаючи оспорені розпорядження Тарутинська районна державна адміністрація перевищила межі наданих їй повноважень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони.

Між тим в подальшому розпорядженням Тарутинської районної державної адміністрації №398/А-2007 від 28.12.2007 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг" (далі- ТОВ „Мазур-ЮГ) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 100 га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років із земель запасу Веселодолинської сільської ради; передано ТОВ „Мазур-ЮГ земельну ділянку площею 100 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодолинської сільської ради в довгострокову оренду строком на 49 років; зобов`язано ТОВ „Мазур-ЮГ укласти договори оренди на земельні ділянки загальною площею 100 га ріллі з районною державною адміністрацією (том І а.с.84).

Із змісту затвердженого вказаним розпорядженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Мазур-Юг" вбачається, що передана останньому в оренду земельна ділянка відведена за рахунок земель колишнього Тарутинського полігону (том ІІІ а.с.109).

На підставі вказаного розпорядження №398/А-2007 від 28.12.2007 між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг (орендар) були укладені договори оренди землі від 28.12.2007 (далі договори оренди землі від 28.12.2007), за умовами яких орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодинської сільської ради земельні ділянки площею 50га та 50 га (том І а.с. 15-17, 22-24).

Вказані договори зареєстровані у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії „Центр ДЗК, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено записи 05.02.2008 за №02, №03.

06.02.2008 за актами приймання-передачі земельні ділянки передані орендодавцем орендареві (том І а.с. 18, 25).

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними договорів оренди землі від 28.12.2007 з підстав відсутності повноважень у Тарутинської районної державної адміністрації на передачу спірних земельних ділянок в оренду та зобов`язання ТОВ „Мазур-Юг" повернути земельні ділянки, що є об`єктами цих договорів, Міністерству оборони України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина друга стаття 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України"). Міністерство оборони України відповідно до статті 3 Закону України „Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затверджене Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N406/2011, є центральним органом влади і військового управління, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 4 вищенаведеного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Згідно з приписами статті 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження щодо визначення порядку прийняття рішення про відчуження військового майна визначаються згідно з окремим нормативно-правовим актом, прийняття якого делеговано Кабінету Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Положення „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1919, повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Виходячи зі змісту вищезазначеного, рішення щодо відчуження військового майна приймається Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України з урахуванням особливостей майна.

Відповідно до статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статей 9,14 Закону України „Про збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" унормовано, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

За приписами статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне визначення земель оборони міститься у статті 1 Закону України „Про використання земель оборони", згідно якої землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Згідно пункту 44, пункту 45 діючого Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року №483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Враховуючи викладене, а також приписи статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997, колегія суддів дійшла висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування спірними земельними ділянками загальною площею 100 га залишається за Міністерством оборони України, вона відноситься до земель оборони та належить державі на праві власності в особі Кабінету Міністрів України. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Згода Міністра оборони України на передачу спірної земельної ділянки Тарутинській районній державній адміністрації не надавалась. Міністерство оборони України не зверталося з поданням про відмову від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельну ділянку за оспореними договорами оренди від 28.12.2007. Рішення стосовно відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства оборони України не приймалося.

За таких обставин, місцевим господарським судом обгрунтовано задоволено позовні вимоги про визнання недійсними договорів від 28.12.2007, укладених Тарутинською районною державною адміністрацією з перевищенням повноважень.

При цьому, господарським судом першої інстанції правомірно відхилено доводи відповідача- Тарутинської районної державної адміністрації щодо пропуску прокурором та позивачем строку позовної давності для звернення до суду з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

До винесення місцевим господарським судом рішення Тарутинською районною державною адміністрацією подано заяву про застосування строків позовної давності (том ІІ а.с. 71-73).

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Згідно з приписами частин першої, четвертої статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

У пункті 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів Вищий господарський суд України" зазначено про те, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

За твердженням скаржника Білгород-Дністровська прокуратура з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та Міністерство оборони України брали участь у справі №2-а-3436/08/1570, а тому повинні були знати про укладення між Тарутинською районною державною адміністрацією та ТОВ "Мазур-Юг" спірних договорів, оскільки в судовому засіданні 28.05.2008 до участі у адміністративній справі були долучені усі особи, які є орендарями земельних ділянок, наданих в оренду за рахунок земель колишнього Тарутинського полігону. На підтвердження викладеного заявником було надано копію журналу судового засідання за 28.05.2008 по справі №2-а-3436/08/1570 (том ІІ а.с.97-100). Однак долучена до матеріалів справи зазначена копія журналу судового засідання не містить ніяких відміток про те, що Міністерству оборони України 28.05.2008 стало відомо про укладення оспорених у межах даної справи договорів. Відтак твердження скаржника про те, що позивачу- Міністерству оборони України стало відомо про порушення його прав укладенням оспорених договорів саме 28.05.2008 грунтується на припущеннях, які не підтверджуються належними в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами.

Щодо обізнаності іншого позивача-Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району заявником взагалі не наведено жодного доводу.

Відтак колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду щодо недоведеності Тарутинською районною державною адміністрацією пропуску заступником Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд не надав правової оцінки наказу Командувача військами Південного оперативного командування №67 від 16.02.2004, наказу командира військової частини А 1366 №15 від 20.02.2004, наказу командувача військами ордена червоного прапора Південного оперативного командування №401 від 11.08.2004, акту прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військової частини НОМЕР_1 військовому радгоспу "Чорноморський" від 26.08.2004, листу заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ №31/1/282 від 12.04.2005, розпорядженню Кабінету Міністрів України №390-р від 08.07.2006 тощо, а також інші доводи скаржника до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки зазначені документи не спростовують преюдиціального в силу положень частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України факту, встановленого постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 у справі №2-а-3436/08/1570, стосовно відсутності у Тарутинської районної державної адміністрації повноважень на розпорядження землями колишнього Тарутинського полігону, за рахунок земель якого ТОВ "Мазур-Юг" було передано в оренду земельні ділянки загальною площею 100 га.

Враховуючи те, що позовна вимога про зобов`язання відповідачів повернути Міністерству оборони України земельні ділянки загальною площею 100 га є похідною від вимоги про визнання недійсними договорів оренди землі від 28.12.2007, місцевим господарським судом правомірно задоволено і цю вимогу.

За таких обставин, підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акта Господарського суду Одеської області колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 у справі №5017/3706/2012 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 05.06.2015.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя В.А.Лисенко

Суддя А.І. Ярош