ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Справа № 922/2626/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Губенко Н.М.,

суддів: Барицької Т.Л.,

Картере В.І. (доповідач)

за участю представників:

ТОВ "Інститут Харківпроект" - Прокопченка С.В.,

ПАТ "УкрСиббанк" - Гончарова Ю.М.,

ТОВ "Інвестиційна компанія Бестселлер" - не з'яв.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.04.2015

та на рішення господарського суду Харківської області від 18.09.2014

у справі № 922/2626/13

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект"

до 1) Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія Бестселлер"

про визнання поруки за договором припиненою

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія Бестселлер" про визнання поруки припиненою з 16.04.2007.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.09.2014 (суддя Бринцев О.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 (колегія суддів у складі: суддя Пелипенко Н.М. - головуючий, судді Івакіна В.О., Камишева Л.М.), позов задоволено. Визнано поруку за договором № П2-7-06-мв/840-хркц від 21.03.2007, укладеним ТОВ "Інститут Харківпроект" та ПАТ "УкрСиббанк", припиненою з 16.04.2007.

У касаційній скарзі ПАТ "УкрСиббанк" просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції від 18.09.2014, постанову апеляційного господарського суду від 02.04.2015 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування касаційної скарги скаржник стверджує, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень порушено вимоги ст.ст. 32, 43 ГПК України, ст.ст. 16, 257, 261, 267, 553, 554, 559, 610, 628 ЦК України. Так, на думку скаржника, господарські суди дійшли помилкового висновку про те, що у зв'язку з укладенням двох додаткових угод до кредитного договору відбулося збільшення відповідальності поручителя без його згоди. Крім того, господарськими судами взагалі проігноровано його заяву про застосування строку позовної давності.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить рішення господарського суду першої інстанції від 18.09.2014 та постанову апеляційного господарського суду від 02.04.2015 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Так, на думку позивача, господарськими судами правильно застосовано норми процесуального та матеріального в оскаржуваних судових рішеннях і правомірно задоволено позовні вимоги ТОВ "Інститут Харківпроект".

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що:

- 21.09.2006 Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ ТОВ "Інвестиційна компанія Бестселлер" уклали кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц (далі - кредитний договір) з додатковими угодами до нього, які є його невід'ємними частинами;

- з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 21.03.2007 відповідач та ТОВ "Інститут Харківпроект" уклали договір поруки № П2-7-06-мв/840-хркц (далі - договір поруки);

- 16.04.2007 відповідач та позичальник уклали додаткову угоду № 7 до кредитного договору, відповідно до п. 2.2 якої визначено, що за використання кредитних коштів за кредитним договором встановлюється процентна ставка в розмірі 12,5% річних за кредитами в доларах США; 16,3% річних за кредитами в українській гривні; 8,99% річних за кредитами в швейцарських франках, якщо не встановлена інша ставка згідно з умовами договору;

- 29.11.2007 відповідач та позичальник уклали додаткову угоду № 8 до кредитного договору, відповідно до п. 3 якої визначено, що позичальник сплачує банку комісію за внесення цих змін до кредитного договору у розмірі 7575,00 грн. Комісія нараховується в день підписання цієї додаткової угоди до кредитного договору в національній валюті і сплачується в день нарахування на рахунок № 265 в банку.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що згоди на укладення додаткової угоди № 7 від 16.04.2007 та додаткової угоди № 8 від 29.11.2007 до кредитного договору не надавав; додатковими угодами збільшено розмір процентів в грошовому виразі, що підлягали нарахуванню та сплаті боржником на користь відповідача у разі одержання боржником траншу кредиту у гривнях; відповідач та боржник передбачили нову суму комісій, яка раніше не була передбачена основним договором кредиту, тому, на думку позивача, порука є припиненою з 16.04.2007 - дати укладення додаткової угоди № 7.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції, з висновками якого погодився і господарський суд апеляційної інстанції, з урахуванням ст.ст. 553, 559 ЦК України, дійшли висновку про те, що у зв'язку з укладенням сторонами додаткової угоди № 7 від 16.04.2007 відбулося збільшення відповідальності поручителя за основним зобов'язанням без погодження з поручителем, що є підставою для припинення відносин та зобов'язань за договором поруки з 16.04.2007 у разі одержання траншу кредиту у гривнях, що підтверджується розрахунками позивача, а також висновками проведеними у справі трьома судовими економічними експертизами.

Отже, господарські суди обох інстанцій дійшли висновку про те, що права позивача є порушеними і підлягають захисту.

Водночас, дійшовши висновку про те, що права позивача є порушеними і підлягають захисту, ні господарський суд першої, ні господарський суд апеляційної інстанції, не звернули увагу на те, що відповідач неодноразово заявляв про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с. 52-53 т. 1, а.с. 142-143 т. 1, а.с. 53-55 т. 2, а.с. 99-102 т. 3).

Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Крім того, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

(Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012).

За загальним правилом, початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У цьому зв'язку заявляючи про сплив позовної давності, банк неодноразово зазначав про те, що позивач у будь-якому випадку мав дізнатися про існування додаткових угод №№ 7, 8 не пізніше 04.06.2009. У цьому зв'язку, на думку банку, саме з цієї дати розпочався строк позовної давності та закінчився 04.06.2012, тоді як позов був поданий у червні 2013 року.

Всупереч вимогам ст.ст. 47, 43 ГПК України господарськими судами попередніх інстанцій не взято до уваги наведених вище пояснень ПАТ "УкрСиббанк" і як наслідок вирішено спір без застосування приписів ст. 261 ЦК України, тобто без визначення часу початку перебігу позовної давності.

Згідно з ст. 1115 ГПК України, у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням. Касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

Враховуючи наведене, а також межі перегляду справи у касаційному порядку, визначені ст.ст. 1115, 1117 ГПК України, прийняті у справі рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа - направленню до господарського суду першої інстанції для нового розгляду, згідно з ст. 1119 ГПК України.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, встановити час коли позивач довідався чи мав довідатися про порушення свого права і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 та рішення господарського суду Харківської області від 18.09.2014 у справі № 922/2626/13 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Головуючий суддя:Н. Губенко
Судді: Т. Барицька
В. Картере