ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 909/266/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого - судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Н.М. Кравчук

- Г.М. Гнатюк

Розглянувши апеляційну скаргу Релігійної громади Української Православної Церкви Київської Патріархату «Костянтина і Олени»

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2015р.

у справі № 909/266/15

за позовом: Релігійної громади Української Православної Церкви Київської Патріархату «Костянтина і Олени»

до 1: Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради

до 2: Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради

про: визнання недійсним договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста

за участю представників:

від позивача - не з'явився.

від відповідача 1 - Челах А.В. - представник (довіреність №2197/01-20/66-в від 06.01.2015р.)

від відповідача 2 - Чекайло В.М. - представник (довіреність №6-01/89 від 24.02.2015р.)

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2015р., суддя Гриняк Б.П., в позові Релігійної громади Української Православної Церкви Київської Патріархату «Костянтина і Олени» було відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

З даним рішенням не погодився позивач - Релігійна громада Української Православної Церкви Київської Патріархату «Костянтина і Олени» і оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Сторони були повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2015р. у справі №909/266/15 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2014 року між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Релігійною громадою Української Православної Церкви Київського Патріархату "Констянтина та Олени" ( замовник) укладено договір №48 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, а 19 .09. 2014 р. укладено додаткову угоду до даного договору.

Відповідно п. 1.1.,1.2 договору №48 від 12.08.2014 р., замовник, що здійснює будівництво церкви "Констянтина і Олени" УПЦ КП з багатоквартирним житловим будинком на вулиці Є. Коновальця, 110-114, в порядку та на умовах, визначених договором, бере участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-Франківська.

Земельна ділянка, на якій здійснюється будівництво об'єкта, розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, 110-144, Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 09 червня 2010 року серія ЯЯ №132504.

Згідно п. 3.3. даного договору замовник сплачує пайову участь у сумі 953771,39 грн. в 7-денний термін з моменту реєстрації договору.

До господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою звернулася Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату "Констянтина і Олени" до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської ради про визнання недійсним договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, ст. 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст.207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Також судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписами п.2 постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

Законом України " Про регулювання містобудівної діяльності" №3038-VІ від 17.02.2011р. ( п.2 ст. 40) встановлений виключний обов'язок замовника будівництва взяти участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Згідно із ч. 9 ст. 40 Закону України " Про регулювання містобудівної діяльності" договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладання, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Позивач-апелянт, як на підставу своїх позовних вимог посилаться на те, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається виключно до введення об'єкту в експлуатацію, а не після, тому на його думку, договір №48 від 12.08.2014 р. суперечить нормам ч.2, 9 ст. 40 Закону України " Про регулювання містобудівної діяльності".

Однак, матеріалами справи встановлено, що 22.05.2012 р. Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату " Констянтина і Олени" звернулась до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із заявою про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста .

28 травня 2012 р. виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з однієї сторони, та Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату " Констянтина і Олена" ( замовник) , у відповідності до Положення " Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста", уклали договір №95 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Отже, договір №95 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста укладено 28 травня 2012 р., а Декларація про готовність об'єкта до експлуатації №ІФ86 зареєстрована Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області 13.06.2014 року , тобто договір укладено до здачі об'єкта в експлуатацію.

Згідно п. 1.1 договору, предметом договору є визначення для релігійної громади, яка є замовником будівництва церкви " Констянтина і Олени" Української Православної Церкви Київського Патріархату з багатоквартирним житловим будинком на вул. Коновальця, 110-14, участь у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-франківська.

Відповідно до п.3.3 договору, попередній розмір пайового внеску складає 764 462,86 грн..

Пунктом 3.4 договору визначено, що розрахунок остаточного розміру пайового внеску здійснюється відповідно до остаточного договору, який оформляється після затвердженого в установленому порядку архітектурно-технічного паспорту та загальної вартості будівництва.

Договір набуває чинності з моменту його реєстрації і діє до моменту повного виконання його умов.

Договір №95 від 28.05.2012 р. укладено відповідно до норм Закону України " Про регулювання містобудівної діяльності", що підтверджується рішення господарського суду Івано-Франківської області у справі №099/665/13 від 21.08. 2013 р., яким стягнуто з відповідача - Релігійної громади Української Православної Церкви Патріархату " Констянтина і Олени" 20% попереднього розміру пайового внеску.

Таким чином, договір №48 від 12.08.2014 р. про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста укладений відповідно до вимог договору №95 від 28.05.2012 р..

Дії сторін щодо укладання спірного Договору №48 від 12.08.2014р. після завершення будівництва і прийняття об'єкта в експлуатацію свідчать про їх добровільне волевиявлення на укладання даного правочину на умовах, які містяться в Договорі №95 від 28.05.2012р.

Щодо твердження позивача-апелянта щодо недодержання умов типового договору при укладанні Договору №48 , то суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 179 Господарського кодексу України Кабінет Міністрів України, уповноважені Президентом України міністерства, інші центральні органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (п. 9 ст.40) передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладання, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами договору є

- розмір пайової участі;

- строк ( графік) сплати пайової участі;

- відповідальність сторін.

Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

В даному Законі немає жодних посилань на необхідність укладення договору про пайову участь відповідно до затвердженого Типового договору .

В рішенні №1231-38 Івано-Франківської міської ради від 18.10.2013 р. немає також посилання на затвердження Додатку 1 до договору, тобто на затвердження типової форми договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі: вільного воєвиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Отже, Додаток 1 - договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста є по своїй природі примірним договором.

У силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (п.2.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13р. № 11).

Крім того, апеляційний суд зазначає, що згідно довідки Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.01.2015р. №2-08/17 релігійна громада Української Православної Церкви Київської Патріархату «Костянтина і Олени» сплатила пайову участь у повному обсязі у розмірі 961990,61 грн. відповідно до договору №48 (остаточний) від 12.08.2014р. Таким чином позивач-апелянт перерахуванням коштів погодився з умовами даного договору та підтвердив його правомірність.

Що ж стосується посилання апелянта на відсутність належних повноважень у особи, яка підписала спірний договір на пайову участь, то воно не відповідає обставинам справи, а тому відхиляється апеляційним судом. До відзиву на апеляційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради долучено копію заяви канцелярії Івано-Франківської єпархії УПЦ КП від 11.07.2014р. за підписом митрополита Івано-Франківського і Галицького відповідно до якої настоятелем храму Костянтина і Олени м. Івано-Франківськ із 06.07.2014р. є Василиків Іван Кузьмич. 16.07.2014р. на адресу першого заступника міського голови надійшла заява про укладення договору на пайову участь саме від Василиківа І.К. Названа уповноважена особа в подальшому підписала спірний договір №48 від 12.08.2014р. Таким чином у виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не було жодних сумнівів в повноваженнях особи яка підписала даний договір.

Крім того, як вбачається з вказаних матеріалів справи заява від настоятеля храму про укладення договору про пайову участь була подана 16.07.2014р. після введення об'єкту в експлуатацію - 13.06.2014р., тобто оферта на укладення правочину була зроблена позивачем свідомо після введення об'єкту в експлуатацію. Після того як дана пропозиція була прийнята відповідачем, договір був укладений та виконаний позивач-апелянт бажає визнати дану обставину підставою недійсності виконаного правочину.

За змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Всупереч вимогам наведеної норми Закону позивач не довів суду наявність обставин які б підтверджували правові підстави недійсності правочину.

За таких обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги необґрунтовані, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2015р. по справі №909/266/15 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2015р. у справі №909/266/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Релігійної громади Української Православної Церкви Київської Патріархату «Костянтина і Олени» - без задоволення.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя О.Л. Мирутенко

Судді: Н.М. Кравчук

Г.М. Гнатюк

«Повний текст постанови виготовлено 05.06.2015р.»