ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2015 р. Справа № 911/1344/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом прокурора Вишгородського району в інтересах держави
до 1) Нижчедубечанської сільської ради, Київська обл., с. Нижча Дубечня 2) товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ», Київська обл., с. Нижча Дубечня 3) Фонду комунального майна Вишгородського району, Київська обл., м. Вишгород
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, зобов'язання повернути майно,
за участю представників:

прокуратури:Нестеренко Є.І., посвідчення №028904;
відповідач 1:Мусієнко М.М., довіреність №159 від 15.04.2015 року; Невструєв Л.Б., довіреність №160 від 15.04.2015 року;
відповідач 2:Топоров А.О., довіреність №б/н від 23.04.2015 року;
відповідач 3:Стукач В.С., довіреність №35 від 08.04.2015 року; Рудич С.М., довіреність №47 від 27.04.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2015 року прокурор Вишгородського району (позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Нижчедубечанської сільської ради (відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» (відповідач 2), Фонду комунального майна Вишгородського району (відповідач 3) про: - визнання незаконним та скасування рішення Нижчедубечанської сільської ради №81-15-XXIV від 14.07.2004 року про включення приміщення дошкільного навчального закладу «Золотий Півник», розташованого за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область до переліку об'єктів приватизації шляхом викупу орендарем на 2004 рік; - визнання недійсним договору купівлі-продажу шляхом викупу орендарем будівлі колишнього дитячого садочка №05-31 від 03.11.2004 року, укладеного між Фондом комунального майна Вишгородського району та товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ»; - зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» повернути до комунальної власності територіальної громади села Нижча Дубечня в особі Нижчедубечанської сільської ради нерухоме майно - будівлю колишнього дитячого садочка загальною площею 1 164,5 кв. м., розташовану за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область.

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.03.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 16.04.2015 року.

Крім того, з метою забезпечення позову прокурор просить суд накласти арешт на нерухоме майно будівлю площею 1 164,5 кв. м., за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область, право власності на яке зареєстроване за товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ».

Розглянувши дану вимогу, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову у даній справі виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Прокурором не було наведено суду жодних підстав, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів позивача без вжиття відповідних заходів, не наведено суду належних доказів, також з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача. Окрім того, прокурором не наведено доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, вимога прокурора про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Через канцелярію господарського суду Київської області 16.04.2015 року відповідач 1 надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволені позову.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.04.2015 року розгляд справи було відкладено на 30.04.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Київської області 30.04.2015 року відповідач 1 подав заяву про застосування строку позовної давності.

30.04.2015 року через канцелярію господарського суду Київської області відповідач 2 надав заперечення на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволені позову, з застосуванням наслідків спливу позовної давності.

У судовому засіданні 30.04.2015 року було оголошено перерву у розгляді справи до 21.05.2015 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.05.2015 року розгляд справи було відкладено на 28.05.2015 року.

30.04.2015 року через канцелярію господарського суду Київської області від фізичної особи Мосур Оксани Валентинівни надійшло клопотання про залучення останньої у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, яке залишено судом без задоволення, у зв'язку з тим, що позов до господарського суду Київської області поданий прокурором Вишгородського району в інтересах громади села Нижча Дубечня, жителем, якого являється громадянка Мосур Оксана Валентинівна.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Прокуратурою Вишгородського району Київської області проведено перевірку, щодо дотримання Нижчедубечанською сільською радою вимог законодавства України, за наслідками якої, як зазначає прокурор виявленні значні порушення в діяльності сільської ради, що грубо порушують державні інтереси з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Вишгородської районної Ради народних депутатів від 29.12.1990 року №310 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єктів соціального призначення, закінчених будівництвом» вирішено затвердити акт державної приймальної комісії від 30.11.1990 року про прийняття в експлуатацію дитячого садку на 140 місць загальною площею 1 262 кв. м. в селі Нижча Дубечня, кошторисною вартістю 482,08 тис. крб., збудованого ПМК-43 тресту «Броварисільбуд», а також збудований дитячий садок вирішено передати на баланс радгоспу «Деснянський».

Відповідно до статуту сільськогосподарського виробничого кооперативу «Деснянський» затвердженого установчими зборами від 24 березня 2000 року, згідно протоколу №01, кооператив є правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства «Деснянське», яке у свою чергу створене на основі приватизації майна радгоспу «Деснянський». Шляхом його перетворення в колективне сільськогосподарське підприємство «Деснянське».

За даними управління статистики у Вишгородському районі від 05.03.2015 року №32 дитячий садок в селі Нижча Дубечня не знаходився на самостійному балансі та являв собою структурний підрозділ сільськогосподарського виробничого кооперативу «Деснянський» був залучений до статистичного спостереження за формою 85к «Звіт постійного дошкільного закладу освіти».

Рішенням загальних зборів сільськогосподарського виробничого кооперативу «Деснянський» від 12.05.2003 року приміщення дитячого садка виключено із статутного фонду сільськогосподарського виробничого кооперативу «Деснянський» та на безоплатній основі передано до комунальної власності Нижчедубечанської сільської ради. В даному рішенні зазначено, що дитячий садок був введений в дію у 1990 році. працював приблизно п'ять років, а потім у зв'язку з розвалом Союзу, зупинив свою діяльність та в даний час закритий.

Рішенням Нижчедубечанської сільської ради від 14.07.2003 року за №36-08-ХХІУ «Про передачу пустуючих будівель колишнього дитячого садка у комунальну власність територіальної громади», прийнято у власність територіальної громади села Нижча Дубечня пустуючу будівлю колишнього дитячого садка села Нижча Дубечня та поставлено на баланс сільської ради.

01.02.2004 року між виконавчим комітетом Нижчедубечанської сільської ради (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» (орендар) укладено договір №1 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень).

При проведенні прокурорської перевірки встановлено, що рішенням Нижчедубечанської сільської ради від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV «Про перелік об'єктів приватизації комунальної власності територіальної громади на 2004 рік» включено в перелік об'єктів приватизації шляхом викупу орендарем на 2004 рік пустуючу будівлю колишнього дитячого садка, який розташований за адресою: с. Нижча Дубечня, вул. Леніна, 48а, а також делеговано фонду комунального майна Вишгородського району право провести приватизацію пустуючої будівлі колишнього дитячого садочка в селі Нижча Дубечня по вул. Леніна, 48а.

Рішенням виконавчого комітету Нижчедубечанської сільської ради №80 від 14.10.2004 року «Про оформлення права власності» визнано право власності на пустуючу будівлю колишнього дитячого садочка в селі Нижча Дубечня по вул. Леніна, 48а, за територіальною громадою села Нижча Дубечня в особі Нижчедубечанської сільської ради.

На підставі рішення №80 від 14.10.2004 року видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - дитячий садок загальною площею 1 164,5 кв. м. територіальної громади села Нижча Дубечня в особі сільської ради.

На виконання рішення Нижчедубечанської сільської ради від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV «Про перелік об'єктів приватизації комунальної власності територіальної громади на 2004 рік» між Фондом комунального майна Вишгородського району (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» (покупець) 03.11.2004 року укладено договір №05-31 будівлі колишнього дитячого садочка, який зареєстрований розпорядженням Вишгородської районної ради №47 від 03.11.2004 року.

На підставі укладеного договору купівлі-продажу, товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» зареєстровано право власності на будівлю колишнього дитячого садочка в Вишгородському БТІ, про що отримало відповідне свідоцтво.

У позовній заяві прокурор зазначає, що вищезазначене рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV «Про перелік об'єктів приватизації комунальної власності територіальної громади на 2004 рік» прийнято з порушенням вимог законодавства, а тому повинно бути визнано недійсним та скасовано.

Зокрема прокурор посилається на приписи Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про дошкільну освіту», Закону України «Про освіту», Закону України «Про приватизацію державного майна».

Статтею 53 Конституції України встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; надання державних стипендій та пільг учням і студентам цих закладів у порядку, встановленому законодавством України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про дошкільну освіту» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), держава визнає пріоритетну роль дошкільної освіти та створює належні умови для її здобуття. Держава сприяє розвиткові та збереженню мережі дошкільних навчальних закладів незалежно від підпорядкування, типів і форм власності.

Частинами 5, 6 ст. 16 Закону України «Про дошкільну освіту» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV) встановлено, що вивільнені приміщення ліквідованих державних та комунальних дошкільних навчальних закладів використовуються виключно для роботи з дітьми. Засновник (власник) державного чи комунального дошкільного навчального закладу не має права безпідставно ліквідувати його, зменшувати в ньому площу території, кількість груп, а також здавати в оренду приміщення (будівлі).

Реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), місцеві органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти і в межах їх компетенції забезпечують розвиток мережі навчальних закладів та установ, організацій системи освіти, зміцнення їх матеріальної бази, господарське обслуговування.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Тому, як стверджує прокурор у позовній заяві, Нижчедубенська сільська рада без проведення місцевого референдуму чи загальних зборів села, безпідставно прийняла незаконне рішення про відчуження спірного майна з комунальної власності громади у власність товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ», ти самим ліквідувала та змінила цільове призначення дошкільного навчального закладу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про дошкільну освіту» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), дошкільний навчальний заклад визнається юридичною особою з дня реєстрації його статуту.

Дошкільний навчальний заклад незалежно від підпорядкування, типу і форми власності на основі Положення про дошкільні навчальні заклади розробляє статут, який затверджується засновником (власником), погоджується з відповідним органом управління освітою та реєструється місцевим органом виконавчої влади у порядку, встановленому законодавством України.

Згідно до п. 4 Положення про дошкільний навчальний заклад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2013 року №305, дошкільний навчальний заклад є юридичною особою і діє на підставі статуту, який затверджується засновником (власником) за погодженням з відповідним органом управління освітою і реєструється місцевим органом виконавчої влади. Дошкільний навчальний заклад має печатку і штамп встановленого зразка, бланки з власними реквізитами, реєстраційний рахунок в органах Державного казначейства (для державних і комунальних закладів), рахунки в банках (для приватних закладів).

Матеріали справи не містять доказів, що спірна будівля, яка знаходиться за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область, відноситься до дошкільного навчального закладу, зареєстрованого, як окрема юридична особа, у встановленому законом порядку, а тому посилання прокурора на норми Закону України «Про дошкільну освіту», Закону України «Про освіту» є безпідставними.

Закон України «Про приватизацію державного майна» регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, з метою створення багатоукладної соціально орієнтованої ринкової економіки України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Як було встановлено, рішенням Нижчедубечанської сільської ради від 14.07.2003 року за №36-08-ХХІУ «Про передачу пустуючи будівель колишнього дитячого садка у комунальну власність територіальної громади», будівлю колишнього дитячого садочка «Золотий півник», розташованого за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область, було передано у комунальну власність, тому застосування Закону України «Про приватизацію державного майна» до правовідносин, щодо комунального майна є неправомірним.

Згідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення.

Загальнодержавне значення мають: об'єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, зокрема: об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Відповідно до п. 6 ст. 63 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV), об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

В вересні 2003 року СПД Дробишевичем О.О. було виготовлено Звіт №99 про експертну оцінку ринкової вартості пустуючої будівлі колишнього дитячого садочку, що належить СВК «Деснянський».

У даному звіті зазначено, що водопостачання - не функціонує, гаряче водопостачання - не функціонує, каналізація - не функціонує, газопостачання - не функціонує, електропостачання - не функціонує, опалення - не функціонує, телефонізація - не функціонує.

У цілому оцінюваний об'єкт знаходиться в задовільному стані, не використовується по прямому призначенню з 1993 року та потребує окремих видів ремонту і відновленню інженерних систем.

Тому Закон України «Про освіту» та Закону України «Про приватизацію державного майна» забороняють приватизацію об'єктів освіти, які фінансуються з державного бюджету та здійснюють діяльність пов'язану навчальним процесом, однак будівля колишнього дитячого садочку «Золотий півник» під дані критерії не підпадає.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За таких обставин, враховуючи, що прокурором Вишгородського району за заявленими вимогами та їх правовими підставами не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання незаконним акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, суд прийшов до висновку, що вимоги прокурора Вишгородського району про визнання недійсним рішення Нижчедубечанської сільської ради від 14.07.2004 року за №81-15-XXIV «Про перелік об'єктів приватизації комунальної власності територіальної громади на 2004 рік» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відтак, вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України №16/191 від 12.04.2010 р.

Приписами статей ст. 175, 173, 283 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008р. № 01-8/211, оспорюваний правочин стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі.

Враховуючи вищевикладене та те, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу шляхом викупу орендарем будівлі колишнього дитячого садочка №05-31 від 03.11.2004 року, укладеного між Фондом комунального майна Вишгородського району та товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» є похідною від позовної вимог про визнання незаконним та скасування рішення Нижчедубечанської сільської ради №81-15-XXIV від 14.07.2004 року про включення приміщення дошкільного навчального закладу «Золотий Півник», розташованого за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область до переліку об'єктів приватизації шляхом викупу орендарем на 2004 рік та відмови у задоволенні судом вказаної первісної позовної вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу шляхом викупу орендарем будівлі колишнього дитячого садочка №05-31 від 03.11.2004 року, укладеного між Фондом комунального майна Вишгородського району та товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ».

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи викладене, вимога прокурора про зобов'язання товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛМИ» повернути до комунальної власності територіальної громади села Нижча Дубечня в особі Нижчедубечанської сільської ради нерухоме майно - будівлю колишнього дитячого садочка загальною площею 1 164,5 кв. м., розташовану за адресою: вул. Леніна, 48а, с. Нижча Дубечня, Вишгородський район, Київська область є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Разом з тим відповідач 1 та відповідач 2 у заявах (вх. №10196/15 від 30.04.2015 року та вх. №10228/15 від 30.04.2015 відповідно) вказують, що прокурором пропущено строк позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, враховуючи положення ст. 261 Цивільного кодексу України та те, що право або охоронюваний законом інтерес прокурора (позивача), за захистом якого той звернувся до суду не порушений суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до п. 4.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VII Господарського процесуального кодексу України», приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 02.06.2015р.

Суддя Т.Д. Лилак