ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа № 5021/1615/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Бондаренко В.П. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

стягувача - не з'явився,

боржника - Кісіля А.В., за довіреністю № б/н від 10 лютого 2015 року,

Державної виконавчої служби України - Баранової Я.О., за довіреністю №20-22/197 від 28 квітня 2015 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України (вх.№ 3010 С1-6) на ухвалу господарського суду Сумської області від 08 квітня 2015 року у справі № 5021/1615/12, винесену за результатами оскарження постанов державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у справі

за позовом Державного агентства резерву України, м. Київ

до Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів", м. Охтирка, Сумська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство "Златодар", м. Золотоноша, Черкаська область

про повернення матеріальних цінностей та стягнення 11000743 грн. 95 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 08 квітня 2015 року у справі № 5021/1615/12 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Лиховид Б.І., суддя Моїсеєнко В.М., суддя Зражевський Ю.О.) скарга № 160 від 12 лютого 2015 року ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів", м. Охтирка, Сумська область на дії Державної виконавчої служби України по справі № 5021/1615/12 задоволена частково.

Визнано незаконними дії Державної виконавчої служби України по винесенню постанови від 04 лютого 2015 року № 46219760 "Про стягнення з боржника виконавчого збору".

Визнано постанову Державної виконавчої служби України від 04 лютого 2015 року № 46219760 "Про стягнення з боржника виконавчого збору" недійсною.

В частині вимог про визнання незаконними дій Державної виконавчої служби України по винесенню постанови № 46219760 від 04 лютого 2015 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» відмовлено.

Державна виконавча служба України з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодилась, звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Господарського суду Сумської області від 08 квітня 2015 року в частині визнання незаконною та недійсною постанови про стягнення виконавчого збору від 04 лютого 2015 року ЄДРВП №46219760 скасувати. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги боржника в цій частині.

Державна виконавча служба України, зокрема, вважає, що на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, поширюється юрисдикція адміністративних судів. Також, на думку Державної виконавчої служби України, до юрисдикції адміністративних судів належать справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення, зокрема, виконавчого збору.

Крім того, апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що станом на момент розгляду цієї скарги, боржником не виконано судове рішення, на виконання якого було відкрито виконавче провадження.

04 червня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від боржника - ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу місцевого господарського суду від 08 квітня 2015 року у справі № 5021/1615/12 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. Так, боржником зазначено, що оскарження стороною рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця передбачено Господарським процесуальним кодексом України та такі скарги розглядаються господарськими судами. Крім того, на думку боржника, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що пропущення строку, наданого для добровільного виконання рішення суду не є достатньою підставою для стягнення виконавчого збору з боржника.

У призначене судове засідання стягувач та ДП "Златодар" не з'явились, про час та місце судового розгляду скарги були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи (т. 2 а.с. 21), а також штамп вихідної кореспонденції на зворотній сторінці ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 22 травня 2015 року про прийняття апеляційної скарги до провадження (т. 2 а.с. 3). Відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Таким чином, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників стягувача та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи боржника та державної виконавчої служби України, заслухавши в судовому засіданні їх уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали, а також повноту встановлення обставин при розгляді скарги боржника на дії державної виконавчої служби, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної виконавчої служби України задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Сумської області від 12 березня 2014 року у справі № 5021/1615/12, позовні вимоги задоволені. Зобов'язано ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів" повернути до державного резерву відсутні матеріальні цінності, а саме: пшеницю 2 кл. - 82,436 т, пшеницю 3 кл. - 4 035,141 т, пшеницю 4 кл. - 787,452 т, пшеницю 5 кл. - 114,722 т, жито групи А - 1 110,768 т, жито групи Б - 0,380т. Стягнуто з ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів" до Державного бюджету України 8706068,53 грн. штрафу, 2294675,42 грн. пені; 64380,00 грн. судового збору.

25 березня 2014 року Господарським судом Сумської області виданий відповідний наказ (т. 1 а.с.48,49,54).

На виконання наказу Господарського суду Сумської області від 25 березня 2014 року Державною виконавчою службою України 26 січня 2015 року було відкрито виконавче провадження за №46219760, про що було прийнято постанову (т. 1 а.с. 70).

Постанова про відкриття виконавчого провадження Державною виконавчою службою України направлено на адресу боржника, яку останній отримав 03 лютого 2015 року, що підтверджується відміткою вхідної кореспонденції № 60 (т. 1 а.с.69).

Вказаною постановою боржнику надавався семиденний термін для добровільного виконання судового рішення.

Враховуючи те, що боржник добровільно у семиденний термін не виконав наказ суду від 25 березня 2014 року, Державною виконавчою службою України 04 лютого 2015 року були прийняті постанови "Про стягнення з боржника виконавчого збору" та "Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження", які були направлені на адресу скаржника і отримані ним 10 лютого 2015 року, що підтверджується відмітками вхідної кореспонденції № 72 та № 74 відповідно (т. 1 а.с. 96, 97,99, 110).

Не погодившись із вказаними постановами державної виконавчої служби, боржник - ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів", звернувся до Господарського суду Сумської області зі скаргою, в якій посилаючись на положення статей 25, 28, 31, 35 Закону України "Про виконавче провадження", вважає дії Державної виконавчої служби України з прийняття постанов "Про стягнення з боржника виконавчого збору" та "Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження" протиправними, а самі постанови такими, що прийняті з порушеннями вимог чинного законодавства.

Задовольняючи частково скаргу боржника, визнаючи незаконними дії Державної виконавчої служби України по винесенню постанови від 04 лютого 2015 року № 46219760 "Про стягнення з боржника виконавчого збору" та ухваливши визнати недійсною постанову Державної виконавчої служби України від 04 лютого 2015 року № 46219760 "Про стягнення з боржника виконавчого збору", місцевий господарський суд виходив з того, що сплив строку, який наданий для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання. При цьому, господарський суд, надавши правову оцінку наданим доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що станом на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору - 04 лютого 2015 року, державним виконавцем не вчинено жодних виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 46219760, спрямованих на примусове виконання судового рішення, які б могли стати правовою підставою для стягнення виконавчого збору.

Щодо постанови державного виконавця №46219760 «Про арешт майна боржника та оголошення на його відчуження», місцевий господарський суд визнав таку постанову правомірною та такою, що винесена з дотриманням чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

При розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди мають керуватися положеннями, зокрема, статей 40, 55, 56 Конституції України; статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції"); міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; розділом XIV Господарського процесуального кодексу України, пунктом 10 частини другої статті 16, статтями 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України, Законами України "Про державну виконавчу службу", "Про виконавче провадження", "Про звернення громадян"; Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5; Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, іншими нормативно-правовими актами, які врегульовують ці питання.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 13 Закону України "Про державну виконавчу службу", частиною третьою статті 6, частиною першою статті 12, статтею 82 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору.

Частиною п'ятою статті 25 та частиною першою статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (ч.ч 1, 3 статті 27 Закону).

В статті 28 Закону "Про виконавче провадження" зазначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Як вже зазначалось вище в цій постанові, постановою про відкриття виконавчого провадження від 26 січня 2015 року, державним виконавцем надано боржнику семиденний строк для добровільного виконання судового рішення, яким останній не скористався, оскільки постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження отримано 03 лютого 2015 року, а вже 04 лютого 2015 року було винесено оскаржувану по станову про стягнення виконавчого збору.

Частиною 3 статті 82 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

Колегія суддів враховує правову позицію, що викладена у постанові Верховного суду України у справі № 924/205/13-г від 18 січня 2015 року, відповідно до якої сплив строку, який наданий для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Разом з цим, частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені такі заходи примусового виконання рішень:

- звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

- звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

- вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

- інші заходи, передбачені рішенням.

З матеріалів цієї справи свідчить, що в даному випадку Державною виконавчою службою України не надано як суду першої, так і апеляційної інстанції жодних належних доказів на підтвердження вчинення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення в межах виконавчого провадження № 46219760 станом на 04 лютого 2015 року (дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору).

Окрім цього, запропонований боржникові семиденний термін для виконання наказу Господарського суду Сумської області від 25 березня 2014 року з моменту відкриття виконавчого провадження, не міг бути реально виконаний боржником у наданий строк, оскільки зазначена постанова, як вже зазначалось вище, була отримана останнім лише 03 лютого 2015 року.

До того ж, ухвалою Господарського суду Сумської області від 20 квітня 2015 року у справі № 5021/1615/12 відстрочено виконання судового рішення від 12 березня 2014 року до 01 січня 2017 року.

Таким чином, враховуючи те, що пропущення боржником строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника, а Державною виконавчою службою України не вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, колегія суддів вважає правомірними та обґрунтованими вимоги ДП "Охтирський комбінат хлібопродуктів", викладених у скарзі № 160 від 12 лютого 2015 року в частині визнання незаконними дій Державної виконавчої служби України по винесенню постанови від 04 лютого 2015 року за № 46219760 "Про стягнення з боржника виконавчого збору", в зв'язку з чим дії Державної виконавчої служби України по винесенню цієї постанови визнано незаконними, через що постанову від 04 лютого 2015 року № 46219760 також слід визнати недійсною.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі Державної виконавчої служби України на те, що подібні скарги (оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору) підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки рішення, дії чи бездіяльність деревного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім того, як роз'яснив Вищий господарський суд України в п. 9.8 постанови Пленуму № 9 від 17 жовтня 2012 року, за змістом частини четвертої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" і частини першої статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України розгляду господарським судом підлягають ті скарги на рішення, дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби, які подано прокурором або сторонами виконавчого провадження (стягувачем чи боржником), відкритого на підставі виданого господарським судом виконавчого документа; скарги ж, подані іншими, крім зазначених, особами розгляду в господарських судах не підлягають.

Враховуючи те, що боржник є стороною виконавчого провадження по виконанню судового наказу, виданого Господарським судом Сумської області, на спірні правовідносини поширюється юрисдикція господарських судів, а тому зазначена скарга підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Також судова колегія зазначає наступне.

Ухвала місцевого господарського суду від 08 квітня 2015 року у цій справі в частині відмови у визнанні незаконними дій Державної виконавчої служби України по винесенню постанови від 04 лютого 2015 року № 46219760 «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» не оскаржується, проте суд апеляційної інстанції не зв'язаний доводами апеляційної скарги, а тому зазначає наступне.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець застосовує арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (статті 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження).

Аналізуючи зазначені вимоги чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що накладення арешту на майно боржника у даному випадку не пов`язано з несвоєчасним отриманням скаржником постанови про відкриття виконавчого провадження та визначенням семиденного терміну для добровільного виконання останнім судового рішення, а тому місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив боржнику у задоволенні скарги в цій частині.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17 жовтня 2012 року № 9, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржувану ухвалу, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування ухвали господарського суду Сумської області від 08 квітня 2015 року у справі № 5021/1615/12 - відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 08 квітня 2015 року у справі № 5021/1615/12 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 05.06.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Бондаренко В.П.

Суддя Камишева Л.М.