ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 рокуСправа № 915/1237/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"
на ухвалугосподарського суду Миколаївської області від 13.01.2015
та постанову у справіОдеського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 № 915/1237/14 господарського суду Миколаївської області
за заявою боржникаПриватного підприємства "Югресурси"
провизнання банкрутом
за участю представників сторін: від Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" - Карпусь С.В.

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 13.01.2015 у справі № 915/1237/14, зокрема, відхилено грошові вимоги ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 у справі № 915/1237/14 ухвалу господарського суду Миколаївської області від 13.01.2015, в частині розгляду грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" залишено без змін, а апеляційну скаргу ПАТ "УкрСиббанк" залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПАТ "УкрСиббанк" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило ухвалу господарського суду Миколаївської області від 13.01.2015 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 у справі № 915/1237/14 в частині відхилення кредиторських вимог ПАТ "УкрСиббанк" по кредитному договору № 0 від 19.05.2006 в розмірі 3 789 618,85 грн. - скасувати, прийняти в цій частині нове рішення про визнання кредиторських вимог АТ "УкрСиббанк" по кредитному договору № 0 від 19.05.2006 в розмірі 3 789 618,85 грн., посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, у серпні 2014 року ліквідатор ПП "Югресурси" звернувся до господарського суду Миколаївської області із заявою про порушення справи про банкрутство ПП "Югресурси" в порядку ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 21.08.2014 порушено провадження у справі про банкрутство ПП "Югресурси".

Постановою господарського суду Миколаївської області від 02.09.2014 ПП "Югресурси" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором боржника Дятлову Ірину Вікторівну.

19.09.2014 кредитором - ПАТ "УкрСиббанк" подано до господарського суду заяву про визнання кредиторських вимог до боржника в сумі 4 483 430,53 грн.

10.10.2014 вказаний кредитор звернувся до господарського суду із заявою про визнання поточних вимог в сумі 24 361,83 грн. та 1 218,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Суд першої інстанції, відхиляючи грошові вимоги ПАТ "УкрСиббанк" до боржника в розмірі 3 789 618,85 грн., в оскаржуваній ухвалі від 13.01.2015 встановив, що 19.05.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", далі - кредитор, Банк) та ОСОБА_6 (далі - Боржник), укладено кредитний договір № 0.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору ОСОБА_6 отримав кредит в сумі 195 000,00 дол. США, 00 центів; ОСОБА_6 зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін до 17.05.2016.

Закрите акціонерне товариство "Югресурси" (тепер - ПП "Югресурси") (далі - боржник, поручитель), є фінансовим поручителем позичальника АТ "УкрСиббанк" ОСОБА_6 на підставі договору поруки від 19.05.2006.

Вимога АТ "УкрСиббанк" пов'язана з існуючим грошовим зобов'язанням до боржника, що підтверджується п. 1.2. договору поруки, за яким боржник поручився нести солідарне зобов'язання в сумі 195 000,00 дол. США, 00 центів (сто дев'яносто п'ять тисяч) дол. США, 00 центів.

Пунктом 1.4. договору поруки передбачено те, що обов'язок боржника та поручителя є солідарним.

Відповідно до наданого кредитором розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 19.05.2006 станом на 02.09.2014 грошове зобов'язання Боржника становить 274 396,47 дол. США, у тому числі: - 160 789,60 дол. США - що за курсом НБУ станом на 02.09.2014 становить 2 091 655,95 грн. кредитна заборгованість; - 94 203,19 дол. США - що за курсом НБУ станом на 02.09.2014 становить 1 225 456,52 грн. заборгованість по процентам; - 18 755,04 дол. США - що за курсом НБУ станом на 02.09.2014 становить 243 977,78 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; - 17 567,43 дол. США - що за курсом НБУ станом на 02.09.2014 становить 228 528,60 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

Факт неналежного виконання своїх зобов'язань та наявності заборгованості за кредитним договором № 0 від 19.05.2006 кредитор - ПАТ "УкрСиббанк" підтверджує рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.02.2012 у справі № 2-114/2011р. за позовом Банку до ОСОБА_6, згідно якого з ОСОБА_6 на користь ПАТ "УкрСиббанк" було присуджено до стягнення суму заборгованості за кредитом в розмірі 1 277 907,50 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 480 700,74 грн., пеню в розмірі 20 000,00 грн., що разом складає 1 778 608,24 грн.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції, в частині відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн., мотивована тим, що відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З договору поруки господарським судом встановлено, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 3.2) про його припинення з припиненням всіх зобов'язань позичальника по кредитному договору не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У кредитному договорі № 0 від 19.05.2006 строк виконання основного зобов'язання визначений "не пізніше 17 травня 2016".

Проте, із наданої ліквідатором господарському суду копії листа Банку від 03.10.2008 № 844, направленого ОСОБА_6, судом першої інстанції встановлено, що кредитор скористався передбаченим п. 5.5. кредитного договору правом змінити термін погашення кредиту, у зв'язку з порушенням позичальником термінів погашення зобов'язань за кредитним договором та повідомив ОСОБА_6, що вважає термін дострокового повернення кредиту таким, що настав.

Таким чином, Банком був встановлений термін дострокового повернення кредиту - 03.10.2008.

За таких обставин, у Банку виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 03 жовтня 2008 року, протягом наступних шести місяців.

Встановивши зазначене, дослідивши докази у справі, господарський суд не знайшов правових підстав для визнання кредиторських вимог ПАТ "УкрСиббанк" до ПП "Югресурси" за кредитним договором № 0 від 19.05.2006 в розмірі 3 789 618,85 грн.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові від 02.03.2015 погодився із висновками суду першої інстанції про відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" до ПП "Югресурси" за кредитним договором № 0 від 19.05.2006 в розмірі 3 789 618,85 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, в частині відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн., прийняті з порушенням вимог ст. 43 ГПК України, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Згідно ч. 3 ст. 95 вказаного Закону, кредитори мають право заявити свої вимоги до боржника, який ліквідується, у місячний строк з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника, який ліквідується, банкрутом, на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 19.09.2014 кредитором - ПАТ "УкрСиббанк" подано до господарського суду заяву про визнання кредиторських вимог до боржника в сумі 4 483 430,53 грн.

10.10.2014 вказаний кредитор звернувся до господарського суду із заявою про визнання поточних вимог в сумі 24 361,83 грн. та 1 218,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що виходячи з вимог спеціального Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" обов'язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд.

На підставі вимог ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що рішення з господарського спору, в тому числі і у справі про банкрутство, повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ "УкрСиббанк" звернулось до ПП "Югресурси" як до фінансового поручителя позичальника Банку ОСОБА_6 на підставі договору поруки від 19.05.2006 до кредитного договору № 0 від 19.05.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (з 21.12.2009 ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_6.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Частиною 1 ст. 252 ЦК України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Суд касаційної інстанції зазначає, що порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 3.2) про його припинення з припиненням всіх зобов'язань позичальника по кредитному договору не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судами першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних ухвалі та постанові встановлено, що у кредитному договорі № 0 від 19.05.2006 строк виконання основного зобов'язання визначений "не пізніше 17 травня 2016".

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із наданої ліквідатором господарському суду копії листа Банку від 03.10.2008 № 844, направленого ОСОБА_6, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що кредитор скористався передбаченим п. 5.5. кредитного договору правом змінити термін погашення кредиту у зв'язку з порушенням позичальником термінів погашення зобов'язань за кредитним договором та повідомив ОСОБА_6, що вважає термін дострокового повернення кредиту таким, що настав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що якщо банком відповідно до умов кредитного договору змінений строк виконання основного зобов'язання, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України вимоги до поручителів можуть бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що ПАТ "УкрСиббанк" було встановлено термін дострокового повернення кредиту - 03.10.2008 і у Банку виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 03 жовтня 2008 року, протягом наступних шести місяців.

Проте, відхиляючи на підставі вищезазначеного вимоги ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн. до поручителя ПП "Югресурси", суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, не встановив в тексті мотивувальній частини ухвали на підставі належних та допустимих доказів обставини, чи пред'являв фактично банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимогу до поручителя, як це визначено положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись в постанові із висновками суду першої інстанції, зокрема, в частині відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн. на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, всупереч приписам ст.ст. 43, 84, 101 ГПК України, в постанові також не встановив у встановленому законом порядку, чи пред'являв банк - ПАТ "УкрСиббанк" протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимогу до поручителя - ПП "Югресурси", як це визначено положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, справу по суті повторно у повному обсязі не розглянув та не виправив неповноту розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суди попередніх інстанцій, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, не надали правової оцінки та не звернули уваги в тексті оскаржуваних ухвали та постанови, що на момент розгляду заяви ПАТ "УкрСиббанк" із грошовими вимогами до боржника - поручителя ПП "Югресурси" в матеріалах справи знаходилась ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 26.04.2012 (а.с. 154, мат. оскарж. ухвали господарського суду Миколаївської області від 13.01.2015), додана до письмових пояснень(додаткових) ПАТ "УкрСиббанк", якою встановлено, що 26.01.2009 ПАТ "УкрСиббанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ТОВ "Васса-плюс" і ЗАТ "Югресурси" про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 0 від 19.05.2006.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що при зверненні кредитора до поручителя з "вимогою" впродовж шести місяців від дня настання строку виконати основне зобов'язання порука не припиняється і кредитор вправі поза межами цього (шестимісячного) строку, але до спливу позовної давності за основною вимогою, пред'явити поручителю "позов" до суду про стягнення суми боргу боржника. Строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК слід обчислювати від дня, коли про порушення свого права довідався або мав довідатися кредитор. Саме з цього часу в нього і виникає право вимагати виконання обов'язку чи то від боржника, чи то від поручителя, чи від них обох солідарно. Спливає позовна давність одночасно і для боржника, і для поручителя на підставі ст. 266 ЦК (зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги).

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановив, що ліквідатор ПП "Югресурси" у доповненнях до відзиву від 16.12.2014 не визнав грошові вимоги ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором № 0 від 19.05.2006, зокрема, на тій підставі, що ПАТ "УкрСиббанк" у 2009 році знав про порушення своїх прав, тому ним при зверненні у вересні 2014 року до суду із заявою про визнання кредиторських вимог у справі № 915/1237/14 пропущено трирічний строк позовної давності.

Проте, в порушення вимог, ст. 43 ГПК України, суди попередніх інстанцій доводам ліквідатора ПП "Югресурси" про пропуск заявником - ПАТ "УкрСиббанк" трирічного строку позовної давності правової оцінки в ухвалі та постанові не надали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарський суд а також суд апеляційної інстанції, дійшли висновку про відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" до боржника - ПП "Югресурси" в розмірі 3 789 618,85 грн. без з'ясування та встановлення, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, усіх обставин справи в їх сукупності, які мають істотне значення для справи, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції від 13.01.2015 та постанова суду апеляційної інстанції від 02.03.2015 у справі № 915/1237/14, в частині відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн. підлягають скасуванню, а справа в цій частині підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Миколаївської області від 13.01.2015 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 у справі № 915/1237/14 в частині відхилення грошових вимог ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 3 789 618,85 грн. - скасувати. Справу в цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді О.В. Білошкап

В.Я. Погребняк