ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р.Справа № 916/729/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів Шевченка В.В., Головея В.М.,

при секретарі судового засідання: Ляшенко М.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Скворцова О.В. - за дорученням ;

від відповідача: Чернишева А.О., за дорученням;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»

на рішення господарського суду Одеської області від 14 квітня 2015 року

по справі № 916/729/15-г

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії ДП «АМПУ»

до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»

про стягнення 9 725 485,64 грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" про стягнення грошових коштів в сумі 9 725 485,64 грн.

Позов мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами по справі договором № 57-П-ІЛФ-14/97-О від 31.03.2014 р. щодо своєчасної та повної оплати за сервітут на причалах, що належать позивачу на праві господарського відання, внаслідок чого позивач виставляв рахунки відповідачу за період з січня по грудень 2014 року, які сплачені частково, що і спричинило виникнення заборгованості.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14 квітня 2015 року (суддя Рога Н.В.) позов задоволений у повному обсязі. Стягнуто з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» заборгованість у сумі 9 725 485 грн. 64 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 73 080 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за Договором: надав ДП "ІМТП" право обмеженого користування причалом, виставив відповідачу рахунки для оплати на загальну суму 18 184 015 грн.. 23 коп. (з ПДВ), з урахуванням умов, передбачених п.2.4 Договору. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами по справі договором щодо своєчасної та повної оплати за сервітут в повному обсязі, а тому дійшов висновків про правомірність вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у сумі 9 725 485 грн. 64 коп.

Не погодившись з прийнятим рішенням, до Одеського апеляційного господарського суду звернулось Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Скаржник вважає помилковим висновок суду про те, що за відсутності державної реєстрації права господарського відання , у віданні позивача знаходились причали, за право обмеженого користування якими він намагається стягнути заборгованість.

Апелянт зауважує, що право господарського відання на гідротехнічні споруди було зареєстроване за позивачем лише 18.06.2014 року, і лише після реєстрації права господарського віддання відповідачем частково сплачено за користування гідротехнічними спорудами.

Крім того, скаржник вважає договір неукладеним, оскільки для вчинення спірного договору необхідна державна реєстрація договору.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В судовому засіданні представник позивача доводи відзиву на апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до Закону України "Про морські порти України", розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів, та утворено, внаслідок виділу, державне підприємство "Адміністрація морських портів України".

Пунктом 3 Наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів. Після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України головам Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що 13.06.2013 р. за актом приймання-передачі до Адміністрації були передані основні засоби відповідача згідно з розподільчим балансом станом на 13.06.2013р., у т.ч. причали Іллічівського морського порту.

31 березня 2014 р. між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" (надалі - "Власник") та ДП "ІМТП" (надалі - "Сервітуарій") був укладений Договір майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) № 57-П-ІЛФ-15/97-о, згідно з яким Власник, на визначених договором умовах оплати, надає Сервітуарію право обмеженого користування належними Власнику гідротехнічними спорудами (нерухомим майном) розташованими в акваторії Іллічівського морського порту, а саме: причали №№ 1(архівний номер паспорту 85103), №2 (архівний номер паспорту 85104), №7 (архівний номер паспорту 84719), №9 (архівний номер паспорту 84721), №10 (архівний номер паспорту 84722), №12 (архівний номер паспорту 85105), №14 (архівний номер паспорту 85106), №15 (архівний номер паспорту 85235), №16 (архівний номер паспорту 85236), №17 (архівний номер паспорту 85237), №19 (архівний номер паспорту 85312), №20 (архівний номер паспорту 85313), №21 (архівний номер паспорту 85314), №22 (архівний номер паспорту 85315), №28 (архівний номер паспорту 84723). При цьому, право користування Сервітуарієм причалом обмежується виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт силами і засобами Сервітуарія. Сервітут не підлягає відчуженню, строк сервітуту - з 01.01.2014р. по 31.12.2014р.

Згідно п.7.1 Договору він набирає чинності з дня його укладання, але регулює взаємовідносини між сторонами починаючи з 01.01.2014р. у відповідності до ст..631 Цивільного кодексу України, окрім користування та оплати за користування Сервітуарієм 4-ю секцією причалу №9. У цій частині Договір регулює взаємовідносини між сторонами з 01.03.2014р. Договір діє до 31.12.2014р., а в частині розрахунків - до 31 .01.2015р., але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

З матеріалів справи вбачається, що спірний Договір без будь-яких зауважень підписано повноваженими представниками сторін: Адміністрації та Порту, а також завірено печатками сторін.

Сторони за Договором домовилися, що плата за сервітут на рік становить: за причал №1- 1 855 211 грн. 53 коп.; за причал №2 - 1 132 428 грн.; за причал №7 - 166 898 грн. 60 коп.; за причал №9 - 248 837 грн. 50 коп.; за причал №10 - 2 993 756 грн. 15 коп.; за причал №12 - 399 486 грн.; за причал №14 - 880 141 грн. 50 коп.; за причал№15 - 1 167 775 грн. ; за причал №16 - 1 619 772 грн. ; за причал №17 - 1 514 990 грн.; за причал №19 - 1 519 207 грн. 80 коп., за причал №20 - 856 344 грн.; за причал № 21 - 61 480 грн.; за причал №22 - 685 420 грн.; за причал №28 - 903 126 грн. 30 коп. При цьому, місячна плата за сервітут розраховується виходячи з кількості календарних днів у звітному місяці та наведена у додатку №1 до Договору. ПДВ нараховується відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.2.5 Договору оплата сервітуту здійснюється не пізніше 31.01.2015р. на підставі рахунків Власника, що направляються Сервітуарію до 8 числа місяця наступного за звітним.

За умовами п.п.3.2, 3.3 Договору Сервітуарій зобов'язаний в т.ч. своєчасно та на умовах цього договору вносити плату за сервітут за весь час фактичного користування причалом, за винятком випадку, передбаченого п.2.4 Договору. Власник має право отримувати плату за сервітут, розраховану відповідно до розділу 2 цього договору.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у спірний період ДП "ІМТП" здійснювало користування гідротехнічними спорудами (нерухомим майном) , розташованими в акваторії Іллічівського морського порту, а саме: причалами № 1(архівний номер паспорту 85103), №2 (архівний номер паспорту 85104), №7 (архівний номер паспорту 84719), №9 (архівний номер паспорту 84721), №10 (архівний номер паспорту 84722), №12 (архівний номер паспорту 85105), №14 (архівний номер паспорту 85106), №15 (архівний номер паспорту 85235), №16 (архівний номер паспорту 85236), №17 (архівний номер паспорту 85237), №19 (архівний номер паспорту 85312), №20 (архівний номер паспорту 85313), №21 (архівний номер паспорту 85314), №22 (архівний номер паспорту 85315), №28 (архівний номер паспорту 84723).

В свою чергу, оплату сервітуту за період дії сервітуту Сервітуарієм здійснено лише частково, з посиланням на те, що оплаті підлягає право сервітуту лише після здійснення позивачем державної реєстрації права господарського відання на причал.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про морські порти України" встановлено, що власники та/або користувачі технологічно пов'язаних об'єктів портової інфраструктури зобов'язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обов'язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Як зазначено у Статуті, Адміністрація є державним комерційним підприємством, зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до приписів ч.2 ст. 74 Господарського кодексу України, п.4.2 Статуту Адміністрації, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. В будь-якому разі усе майно, що знаходиться в розпорядженні Адміністрації, належить до державного майна.

Відповідно до ч.1 ст.136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами. Отже, Адміністрація як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та на балансі якої вони числяться, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Так як Адміністрація здійснює право володіння, користування та розпорядження закріпленим за ним майном, вона володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та ч.2ст. 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки вони належним чином підтверджені та підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача.

Доводи скаржника про відсутність обов'язку сплачувати за право користування гідротехнічними спорудами у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права господарського відання за позивачем, оскільки такі доводи є необґрунтованими та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки Адміністрація є державним комерційним підприємством, зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до приписів ч.2 ст.74 ГК України та п. 4.2 Статуту Адміністрації, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. В будь-якому разі усе майно, що знаходиться в розпорядженні Адміністрації, належить до державного майна, а згідно ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами. Отже, Адміністрація як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та на балансі якої вони числяться, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Так як Адміністрація здійснює право володіння, користування та розпорядження закріпленим за нею майном, вона володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України "Про морські порти України" власники та/або користувачі технологічно пов'язаних об'єктів портової інфраструктури зобов'язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обов'язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Як вбачається з матеріалів справи 31 березня 2014 р. між сторонами у справі укладено Договір майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) № 57-П-ІЛФ-15/97-о, згідно з яким Власник, на визначених договором умовах оплати, надає Сервітуарію право обмеженого користування належними Власнику гідротехнічними спорудами (нерухомим майном) розташованими в акваторії Іллічівського морського порту.

Спірний договір про встановлення сервітуту підписано повноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень та засвідчено їх печатками.

Відповідно до ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Статтею 406 Цивільного кодексу України визначені випадки припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Будь-яких доказів, які б свідчили про припинення сервітуту відповідно до приписів ст. 406 ЦК України в матеріалах справи не міститься.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про неукладеність договору, оскільки у роз'ясненнях, наданим Пленумом Вищого господарського суду України у постанові від 29 травня 2013 року N 11 йдеться про державну реєстрацію договору, який оспорюється.

Натомість доводи апелянта про нікчемність договору сервітуту у зв'язку з відсутністю державної реєстрацію права господарського відання є суб'єктивним тлумаченням скаржника та не відповідають нормам чинного законодавства.

Судова колегія, з'ясувавши зміст Договору та фактичні обставини виконання сторонами договірних зобов'язань, зауважує, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов наявного чинного Договору, який не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, при цьому фактичне користування об'єктом відбувалось, що не заперечується сторонами, а тому вказаний договір повинен виконуватись сторонами належним чином відповідно до ст.526 ЦК України.

Крім того, беручи до уваги загальний принцип свободи договору (виключення з якого прямо передбачені законом), а також визначений законодавцем підхід до визнання договору укладеним, з огляду на відсутність тотожності у правовому змісті термінів "правочин" та "право", "сервітут" і "земельний сервітут", перевіривши розмір наявної заборгованості, за відсутності у чинному законодавстві України приписів щодо обов'язковості державної реєстрації Договору, судова колегія дійшла висновків щодо укладеності Договору та неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, а тому вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим, та прийнятим з повним з'ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 05 листопада 2014 р. по справі № 916/973/14, від 03.12.2014 року по справі №916/973/14, від 31.03.2015 року по справі №916/931/14, від 25.02.2015 року по справі №916/935/14.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 14 квітня 2015 року по справі № 916/729/15-г залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.06.2015 року.

Головуючий суддя: А.І. Ярош

Суддя В.В. Шевченко

Суддя В.М. Головей