ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року Справа № 925/692/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Буднік А.М., за участю представників сторін:

від позивача: Літовкіна Л.В. - за довіреністю;

від відповідача: Ушанов О.В. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Черкаської міської ради до Приватного підприємства "Болід" про стягнення 20 624,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 20 624,99 грн., з них 18 777,55 грн. основного боргу та 1 847,44 грн. пені на підставі укладеної між сторонами угоди про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29.09.2010 року № 755. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечив з мотивів, що угода про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29.09.2010 року № 755 не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки єдиною законною підставою користування землею є договір оренди, а рішення про надання відповідачу у власність чи в користування земельної ділянки, яка знаходиться по вул. О. Дашкевича, 29/3 в м. Черкаси Черкаською міською радою не приймалося. Відповідач також просить суд згідно п. 1 ст. 83 ГПК України визнати недійсною угоду про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29.09.2010 року № 755 в зв'язку з невідповідністю угоди чинному законодавству України.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін, які були надані в ході розгляду справи та дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю, а угоду від 29.09.2010 року № 755 - визнати недійсною, виходячи з наступного:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

29 вересня 2010 року між Черкаською міською радою в особі секретаря міської ради Маринкевича Василя Петровича (Землевласник) та приватним підприємством "Болід" в особі директора Зрюкіної Маргарити Степанівни (Землекористувач) було укладено угоду про справляння плати за користування частиною прибудинкової території ( а.с. 9), у відповідності до якої сторонами узгодження питання сплати відповідачем на користь позивача коштів за користування частиною прибудинкової території. Об'єктом угоди є частина прибудинкової території за адресою: м. Черкаси, вул. Остафія Дашковича, 29/3, яку використовує землекористувач, маючи у власності нежитлове приміщення за вказаною адресою (п. 1.1 угоди).

Угоду укладено до 01.10.2013 року ( п. 2.1 угоди).

Угода набуває чинності з дати її реєстрації в книзі реєстрації угод про справляння плати за користування частиною прибудинкової території ( п. 2.2. угоди).

Вказана угода зареєстрована в управлінні земельних ресурсів та землеустрою департаменту архітектури, будівництва та землеустрою 29 вересня 2010 року за № 755, про що у книзі обліку Угод про плату за користування частиною прибудинкової території зроблено запис.

У разі коли Землекористувач продовжує використовувати частину прибудинкової території після закінчення строку дії цієї Угоди, то за відсутності письмових заперечень Землевласника протягом одного місяця після закінчення строку дії Угоди, ця Угода вважається продовженою на той самий термін на тих самих умовах, які були передбачені Угодою ( п. 2.3 угоди).

В пункті 3.1. Угоди вказано, що за користування частиною прибудинкової території Землекористувач сплачує плату у грошовій формі у розмірі, визначеному згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 21.06.2005 № 793.

Землекористувач, що використовує земельну ділянку з порушенням вимог статті 206 Земельного кодексу України, чим завдає збитків Землевласнику, протягом 3-х місяців зобов'язується відшкодувати кошти в розмірі 2 863,87 ( дві тисячі вісімсот шістдесят три гривні 87 коп.) грн. рівними частинами по 954,62 грн. ( дев'ятсот п'ятдесят чотири гривні 62 коп.) грн. щомісячно до 10-го числа місяця наступного за звітним на р/р № 0002 код 13050200 в УДК в Черкаській області МФО 854018 ОКПО 22809222 за період з 25.03.2010 року по 30.09.2010 року ( п. 3.2 угоди).

З 01.12.2010 щомісячна плата за користування частиною прибудинкової території складає 460,00 ( чотириста шістдесят грн. 00 коп. ) грн. та вноситься Землекористувачем до 10-го числа місяця наступного за звітним р/р № 0002 код 13050200 в УДК в Черкаській області МФО 854018 ОКПО 22809222 .

За доводами представників обох сторін, вказаний договір не припинив свою дію 01.10.2013 року, оскільки відповідач продовжує користуватися нежитловим приміщенням, а значить і частиною земельної ділянки прибудинкової території за адресою м. Черкаси, вул. О. Дашковича, 29/3.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконав умови Угоди та не сплатив вказані у ній кошти, позивач звернувся з позовом про примусове стягнення нарахованої за період з жовтня 2010 року по жовтень 2014 року суми заборгованості та пеню за прострочення її сплати в загальному розмірі 20 624,99 грн. (а.с. 11).

Заперечуючи проти позову відповідач просить визнати недійсною укладену між сторонами угоду про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29.09.2010 року, якою позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів.

Предметом вказаної угоди є справляння плати за користування частиною прибудинкової території, яку відповідач фактично використовує, орендуючи нежитлове приміщення за адресою місця знаходження земельної ділянки.

Позивач обґрунтовано вказує у позовній заяві, що відповідно до статей 96, 206 Земельного кодексу України, ст. 287 Податкового кодексу України користування землею в Україні є платним і всі землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати плату за землю.

Однак, на момент укладення Угоди діяв Закон України "Про плату за землю", яким регулювалося вказане питання та в статті 2 якого було вказано, що використання землі в Україні є платним, плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Отже, Закон України "Про плату за землю" не передбачав такого виду платежу, як плата за користування прибудинковою територією, тим більше, за відсутності фактичного виділення земельної ділянки та надання її особі у власність чи в оренду за рішенням місцевого органу влади.

Такого виду плати за користування земельними ділянками державної чи комунальної форми власності, як визначено у спірній угоді від 29.09.2010 року, не передбачає і нині чинне законодавство, в т.ч. Земельний та Податковий Кодекси України.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України встановлюються податки і збори.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування повинні діяти лише способами та в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Посилання в спірній Угоді на рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 21.06.2005 № 793 "Про справляння плати за користування частиною прибудинкової території" не має вирішального значення для даної справи, оскільки згідно частини 2 статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають чинному законодавству. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прав місцевих органів влади на встановлення та стягнення плати за користування частиною прибудинкової території чинне законодавство не передбачає.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Угода про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29 вересня 2010 року не відповідає чинному законодавству України.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, вказаною нормою встановлюється презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована за прямою вказівкою закону (нікчемний правочин) або за рішенням суду.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України, при винесенні рішення по господарському спору суд має право визнати недійсним пов'язаний з предметом спору договір, якщо встановить, що такий договір суперечить законодавству.

В пункті 2.3. постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині. Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Суд відхиляє заперечення представника позивача про те, що спірна угода від 29.09.2010 року є дійсною лише з тих підстав, що вона добровільно укладена обома сторонами і з боку відповідача ця угода навіть частково виконувалася. Ці доводи не спростовують встановлені судом обставини, що такий тип правочину, як угода про справляння плати за користування часиною прибудинкової території, не передбачений чинним законодавством, яке в якості плати за землю передбачає лише земельний податок, або орендну плату за користування наданими в установленому порядку земельними ділянками.

Виходячи з того, що позивачем не спростовано факт невідповідності спірної Угоди чинному на момент її укладення (і на даний час) законодавству України, тому суд, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 83 ГПК України, визнає укладену між сторонами Угоду від 29 вересня 2010 року недійсною у повному обсязі.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Внаслідок визнання недійсною угоди про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29.09.2010 року з моменту її укладення, відповідач не повинен сплачувати Черкаській міській раді встановлену цією Угодою плату за користування прибудинковою територією.

З цих підстав у задоволенні позову Черкаської міської ради до Приватного підприємства "Болід" слід відмовити повністю, оскільки позов обгрунтовано саме невиконанням відповідачем умов вказаної угоди.

Аналогічні висновки викладені у рішенні господарського суду Черкаської області по справі № 925/1593/14, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2115 року та постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 року.

На підставі статті 49 ГПК України, при відмові у позові, судові витрати у даній справі повністю покладаються на позивача і не підлягають до відшкодування за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 49, 82, 83-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Визнати недійсною укладену між Черкаською міською радою (м. Черкаси, вул. Б. Вишневецького, 36) та Приватним підприємством "Болід" (м. Черкаси вул. Гагаріна, 33 кв. 264) угоду про справляння плати за користування частиною прибудинкової території від 29 вересня 2010 року.

У позові Черкаської міської ради про стягнення 20 624,99 грн. -- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів.

Повне рішення складено 02 червня 2015 року

Суддя Н.М. Спаських