ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа № 911/1881/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЛАЙ», м. Миколаїв
до Товариства з обмеженою відповідальністю «РГК», Київська обл., смт. Рокитне
про стягнення 155 550,11 грн.,
за участю представників:

позивача:Степіна Н.Г., довіреність №б/н від 14.04.2015 року;
відповідача:не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛЛАЙ» (позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «РГК» (відповідач) про стягнення 98 766,09 грн. основного боргу, 3 761,86 грн. 3% річних, 40 575,76 грн. інфляційних втрат, 12 446,40 грн. пені, а загалом 155 550,11 грн. у зв'язку з неналежним виконанням останнім зобов'язань з оплати поставленого товару за договором поставки №614-13 від 26.07.2013 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.04.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 21.05.2015 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.05.2015 року розгляд справи було відкладено на 04.06.2015 року.

Представник відповідача у судове засідання 04.06.2015 року не з'явився, відзив на позов не надав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2010 року №01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що нез'явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.07.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛЛАЙ» (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «РГК» (покупець) було укладено договір поставки №614-13 (договір), згідно п. 1.1 якого, продавець зобов'язується у встановлені цим договором строки передати покупцеві у власність вказаний в специфікаціях (додатки до договору) товар, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити товар на умовах цього договору. Підписані сторонами специфікації є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін відповідної видаткової накладної, яка засвідчує момент передачі товару.

Згідно п. 3.2. договору, порядок оплати покупцем за товар наведений у специфікаціях (додатках до договору).

Договір вступає в силу з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2013 року - але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 9.3. договору).

Детально дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач на виконання вимог п. 1.1. договору, з дотриманням положень ст.ст. 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 487 437,98 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме: №207 від 01.08.2013 року, №218 від 07.08.2013 року, №300 від 09.10.2013 року, №310 від 18.10.2013 року, №312 від 22.10.2013 року, №13 від 20.01.2014 року, №96 від 04.04.2014 року, №154 від 07.05.2014 року, №174 від 23.05.2014 року, №234 від 03.07.2014 року, №242 від 14.07.2014 року, які підписані представниками відповідача без будь-яких заперечень з приводу зазначених у вказаних видаткових накладних вартості, кількості та якості поставленого позивачем товару, з метою засвідчення факту прийняття відповідачем товару в обсязі, кількості, якості та вартості, визначених у видатковій накладній, копії яких знаходяться в матеріалах справи і достовірність яких відповідач не заперечує. Факт прийняття товару за вказаними видатковими накладними уповноваженим представником відповідача підтверджується довіреностями, а саме: №244 від 01.08.2013 року, №254 від 07.08.2013 року, №275 від 09.10.2013 року, №288 від 18.10.2013 року, №289 від 22.10.2013 року, №18 від 20.01.2014 року, №94 від 04.04.2014 року, №143 від 07.05.2014 року, №162 від 23.05.2014 року, №224 від 03.07.2014 року, №257 від 14.07.2014 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи та достовірність яких відповідач не заперечує.

Тобто, підписані відповідачем видаткові накладні без будь-якого зазначення відповідачем про незгоду із зазначеною у вказаних видаткових накладних вартістю, обсягом та якістю поставленого позивачем товару свідчать про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором.

Як вказує позивач, відповідач належним чином не виконав зобов'язань за договором щодо повної оплати отриманого товару, оплативши товар частково, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 98 766,09 грн.

Детально дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази сплати відповідачем заборгованості за договором поставки №614-13 від 26.07.2013 року у сумі 98 766,09 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правововідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач довів суду та відповідач не спростував належними і допустимими доказами те, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за договором поставки від 26.07.2013 року №614-13 у вигляді боргу у сумі 98 766,09 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором поставки від 26.07.2013 року №614-13 у вигляді боргу у сумі 98 766,09 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до п. 6.1. договору, у разі порушення встановлених пунктом 3.2. цього договору строків оплати товару, продавець має право стягнути з покупця пеню від вартості товару за кожен день прострочки, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищевикладені норми закону та умови договору, позивачем у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання з оплати отриманого товару нараховано 12 446,40 грн. пені відповідно до наданого розрахунку, який відповідає вимогам закону.

Таким чином, позов в частині стягнення пені в розмірі 12 446,40 грн., яку нараховано позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого товару за вказаним договором є обґрунтованим, і тому підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого товару за договором, вимога позивача про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України підлягає задоволенню частково в розмірі 3 758,58 грн. 3% річних та 38 965,27 грн. інфляційних втрат, які нараховані судом відповідно до вимог закону та умов договору, в іншій частині вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що копії документів, які знаходяться в матеріалах справи та надавались позивачем суду в якості доказів, є належними та допустимими письмовими доказами, які стосуються предмета спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані позивачем докази не спростовані та відповідачем протягом розгляду справи не заперечувались.

Судовий збір, у розмірі 3 078,73 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «РГК» (09600, Київська обл., Рокитнянський район, смт. Рокитне, вул. Ентузіастів, буд. 3, код 37066355) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЛАЙ» (54001, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Адміральська, 31-Б/5, код 22433515) 98 766 (дев'яносто вісім тисяч сімсот шістдесят шість) грн. 09 коп. основного боргу, 12 446 (дванадцять тисяч чотириста сорок шість) грн. 76 коп. пені, 3 758 (три тисячі сімсот п'ятдесят вісім) грн. 58 коп. 3% річних, 38 965 (тридцять вісім тисяч дев'ятсот шістдесят п'ять) грн. 27 коп. інфляційної складової боргу, 3 078 (три тисячі сімдесят вісім) грн. 73 коп. судового збору.

В іншій частині в позові відмовити.

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено:09.06.2015 р.

Суддя Т.Д. Лилак