ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р.Справа № 923/131/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Шевченко В.В., Головея В.М.,

при секретарі судового засідання Ляшенко М.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Устименко О.В., довіреність № 29/05/15, дата видачі : 29.05.15;

від відповідача - не з'явився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Херсонської області від 09 квітня 2015 року

по справі №923/131/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармпланета»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 35 766,19 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармпланета" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 35 766,19 грн., з яких 20 760,49 грн. основного боргу, 5173,58 грн. інфляційних втрат, 3013,69 грн. 20% користування чужими коштами, 4366,38 грн. пені, 452,05 грн. 3% річних (згідно заяви про збільшення позовних вимог від 23.03.2015 року).

Рішенням господарського суду Херсонської області від 09 квітня 2015 року по справі №923/131/15 (суддя Нікітенко С.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фармпланета" суму основного боргу у розмірі 17960,49 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 5173,58 грн., суму 3% річних у розмірі 414,72 грн., суму пені у розмірі 3060,83 грн., суму 20% річних за користування чужими грошовими коштами у розмірі 2764,86 грн. та суму витрат по сплаті судового збору у розмірі 1745,69 грн.

Припинено провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 4800,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції врахував часткову сплату відповідачем заборгованості у розмірі 4800 грн. під час розгляду справи та припинив провадження у справі в цій частині.

Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що доказів погашення заявленої до стягнення суми боргу у розмірі 17960,49 грн., відповідачем суду не надано, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 17960,49 грн. є доведеними і обґрунтованими.

Щодо штрафних санкцій судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, за наслідками якого встановлено, що загальна сума інфляційних втрат та 3 % річних становить 7295,30 грн. та 414,72 грн. відповідно, однак, враховуючи, що позивачем заявлена до стягнення сума менша, ніж та, що вирахувана судом, тому позовна вимога щодо стягнення інфляційних втрат задоволена лише у розмірі 5173,58 грн.

Перевіривши розрахунок суми пені, наведений позивачем, суд позовні вимоги в частині стягнення пені задовольнив частково, лише у розмірі 3060,83 грн.

Крім того, за розрахунком суду, загальна сума 20% річних за користування чужими грошовими коштами становить 2764,86 грн., які і підлягають до стягнення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Херсонської області скасувати в частині стягнення штрафних санкцій, а саме пені у розмірі 3060,83 грн., 3% річних у розмірі 414,72 грн., інфляційних втрат у розмірі 5161,94 грн. та 20% у розмірі 2764,86 грн., також просив зменшити розмір неустойки оскільки він значно перевищує розмір збитків.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що збільшуючи позовні вимоги, позивач фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки збільшив період розрахунку штрафних санкцій.

Також скаржник вважає, що стягнення 20% річних є безпідставним, так як подвійна відповідальність за одне й те ж саме правопорушення суперечить чинному законодавству.

Крім того, апелянт посилаючись на положення ст.233 ГК України, ст.83 ГПК України, зважаючи на збиткову діяльність підприємства, просив суд зменшити розмір неустойки.

В судове засідання 02.06.2015 року не з'явився представник відповідача, хоча був належним чином повідомлений про час, дата та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 з останніми змінами від 17.10.12 року особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За таких обставин, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення відповідача по дату, час та місце судових засідань. Причини неявки повноважного представника відповідача суду не відомі.

Судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов'язковою, тому, враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги відповідача за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 травня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Фармпланета" і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір поставки №399/К/15.

Умовами п.1.1. договору визначено, що постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти та передавати у власність покупця, а покупець приймати та оплачувати лікарські засоби та вироби медичного призначення (товар), асортимент, кількість та ціна якого, зазначені в накладних, які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до умов п.3.1. договору, поставка товару здійснюється окремими товарними партіями, відповідно до поданих покупцем та погоджених постачальником заявок на поставку товару.

На підставі п.3.9. договору, доказом передачі товару покупцю є накладна на поставку окремої партії товару, що підписана уповноваженою особою покупця та містить відбиток печатки (штампу) покупця.

Згідно з п.п.5.4., 5.5. договору, оплата покупцем товару за цим договором здійснюється шляхом попередньої оплати або з відстроченням платежу. При цьому порядок оплати товару за цим договором (попередня оплата чи оплата з відстроченням платежу) обирається покупцем при поданні заявки на поставку. При здійсненні покупцем оплати товару за цим договором з відстроченням платежу строк, протягом якого покупець зобов'язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, вказується постачальником у накладній на товар, який поставляється. При цьому перебіг такого строку починається від дати поставки товару покупцю, що вказана у накладній.

На виконання умов договору №399/К/15, позивач поставив відповідачу товар, на загальну суму 28456,32 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: №82770779 від 29.07.2014р. на суму 146,88 грн., №82770778 від 29.07.2014р. на суму 2821,23 грн., №8268574 від 23.07.2014р. на суму 121,00 грн., №8268573 від 23.07.2014р. на суму 2188,18 грн., №8268187 від 22.07.2014р. на суму 94,32 грн., №8268186 від 22.07.2014р. на суму 1747,38 грн., №8267312 від 21.07.2014р. на суму 2738,39 грн., №8267296 від 21.07.2014р. на суму 930,26 грн., №8266084 від 16.07.2014р. на суму 260,21 грн., №8265874 від 16.07.2014р. на суму 9157,62 грн., №8272812 від 04.08.2014р. на суму 6884,67 грн., №8272818 від 04.08.2014р. на суму 1366,18 грн. В даних накладних зазначено строк протягом якого відповідач зобов'язаний здійснити оплату за поставлений йому товар.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення умов договору за поставлений товар повністю не розрахувався, лише у розмірі 5695,83 грн., у зв'язку з чим розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 22760,49 грн., що і стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення основного боргу та штрафних санкцій за невиконання грошового зобов'язання в строки, встановлені накладними.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач частково погасив заборгованість платіжними дорученнями №2 від 03.03.2015р., №3 від 23.03.2015р., №4 від 23.03.2015р.р. (а.с. 45, 64-65) у розмірі 4800,00 грн., а тому, в цій частині позовних вимог, на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України припинено провадження у справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Аналогічні положення містяться в ч. 1, ч. 7 ст. 193 ГК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Проаналізувавши матеріали справи, судова колегія встановила, що матеріалами справи підтверджується належним чином поставка позивачем відповідачу товару на суму 28456,32 грн., та часткова оплата поставленого товару відповідачем - у розмірі 10 495,83 грн., отже заборгованість відповідача складає 17 960,49 грн., що вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем.

Судова колегія також перевірила розрахунок інфляційних втрат, 3% річних, пені та 20% за користування чужими коштами, та дійшла висновку про вірність розрахунків, здійснених судом першої інстанції та їх обґрунтованість, а тому в цій частині оскаржуване рішення також слід залишити без змін, як прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилання апелянта на вихід позивача за межі позовних вимог судова колегія не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

ТОВ «ФАРМПЛАНЕТА» подало Заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою збільшено розмір інфляційного збільшення заборгованості, 20% за користування чужими грошовими коштами, пені та 3%, тобто було збільшено кількісний показник тих самих позовних вимог, які були заявлені в позовній заяві (стягнення інфляційного збільшення заборгованості, 20% за користування чужими грошовими коштами, пені та 3%), а не сам предмет позову.

Пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", встановлено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Відповідно до п.3.12. Пленуму, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. ТОВ «ФАРМПЛАНЕТА» у своїй Заяві про збільшення позовних вимог не змінює вимог, з якими зверталося при подачі позовної заяви, а лише збільшує кількісні показники таких вимог, що в свою чергу не вважається зміною позовних вимог.

Судова колегія наголошує, що чинним законодавством не обмежується процесуальне право позивача збільшити період розрахунку заборгованості в процесі розгляду справи, передбачені лише обмеження щодо зміни предмету або підстав позову, які можуть бути змінені лише до початку розгляду справи по суті, а також пред'явлення додаткових позовних вимог.

Однак, в даному випадку додаткові вимоги не пред'являлись, а збільшувались вимоги, які є предметом позову, тому судова колегія не вбачає процесуальних порушень.

Крім того, суд звертає увагу на приписи п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, згідно яких господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта про застосування подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, у вигляді 20% користування чужими коштами.

З цього приводу, надані роз'яснення у п.п. 6.1, 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до яких проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Тому, враховуючи викладене, судова колегія вважає обґрунтованим нарахування на суму основної заборгованості 3% річних, а також 20% користування чужими коштами, а тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Апеляційний суд залишає без задоволення клопотання апелянта про зменшення розміру неустойки, викладене в апеляційній скарзі, з огляду на його необґрунтованість, безпідставність, оскільки апелянтом жодним чином не доведено збитковість підприємства та його фінансову неплатоспроможність.

До того ж, слід зазначити, що штрафні санкції являються заходом майнової відповідальності відповідача за невиконання своїх грошових зобов'язань, оскільки внаслідок прострочення оплати товару порушуються майнові інтереси позивача, які полягають в отриманні грошових коштів за поставлений товар.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Херсонської області від 09 квітня 2015 року по справі №923/131/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний 08.06.2015 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.В. Шевченко

Суддя В.М. Головей