КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа№ 910/3243/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання Анісімова М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу № 892-09.2 від 22.04.2015 року дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року

у справі № 910/3243/15-г (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 104 664, 60 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Черниш О. В., довіреність № 2402 від 29.12.2014 року;

від відповідача: Шегера І. П., довіреність № 27-У від 26.12.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

13.02.2015 року публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (позивач у справі) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (відповідач у справі) про стягнення 104 664, 60 грн (а. с. 5-8).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем обов'язку зі сплати вартості отриманого товару за договором поставки № Д-1111-76/185-Д від 30.09.2010 року, а тому на підставі умов договору та ст. ст. 526, 549, 610, 611, 692 ЦК України, ст. ст. 193, 230, 231 ГК України просив суд стягнути з дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 83 639,12 грн - основного боргу, 5 854, 74 грн - штрафу, 3 196, 61 грн - пені, 7 541, 26 грн - 3 % річних та 4 432, 87 грн - інфляційних втрат, а разом 104 664, 60 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року у справі №910/3243/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» 83 639,12 грн заборгованості, 7 534, 40 грн 3% річних, 4 419, 71 грн інфляційних втрат та 1 911,80 грн судового збору. В іншій частині позову - відмовлено (а.с. 99-105).

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем у справі доведено факт порушення відповідачем строків оплати отриманого товару за договором поставки № Д-1111-76/185-Д від 30.09.2010 року, однак, враховуючи пропуск позивачем річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені та штрафу, задовольнив позов частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», 23.04.2015 року надіслав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач стверджує, що підписання сторонами Акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2013 року та 30.09.2013 року не може свідчити про визнання ним боргу перед позивачем, оскільки вказаний Акт підписаний головним бухгалтером підприємства, тобто не уповноваженою особою відповідача, а також без зазначення дати підписання даного Акту, що не може бути підставою для переривання строку позовної давності згідно вимог ст. 264 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято до провадження апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року у справі № 910/3243/15-г та призначено розгляд справи на 08.06.2015 року.

03.06.2015 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» надійшов відзив б/н від 03.06.2015 року (вх. № 09-11/9883/15) на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає про правомірність висновків Господарського суду міста Києва, а тому просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 08.06.2015 року представник відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 08.06.2015 року представник позивача у справі заперечив проти вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року у справі № 910/3243/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

30.09.2010 року між дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі начальника РВУ «Донецькавтогаз» (покупець) укладено договір поставки №Д-1111-76/185-Д (а. с. 9-10).

Дочірня компанія «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» припинила свою діяльність на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 року № 360-р та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 року № 530 шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз».

Відповідно до статуту публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» затвердженого установчими зборами публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» рішення від 25.12.12, публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов'язків дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Таким чином, публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (позивач у справі) набуло всіх майнових і немайнових прав та обов'язків постачальника за договором поставки № Д-1111-76/185-Д від 30.09.2010 року.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язався поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

За умовами договору товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказана у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного договору і є його невід'ємною частиною (п. 1.2 договору).

Згідно п. 2.2. договору оплата товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором у розмірі 100 % вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Договір, відповідно до п. 10.1, набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

Відповідно до видаткової накладної № 67 від 30.09.2010 року позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 83 639, 12 грн (а. с. 11). Відтак, враховуючи встановлений сторонами строк оплати товару, дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» повинно було оплатити вартість товару до 11.11.2010 року.

Однак, всупереч взятих на себе за договором зобов'язань, відповідач не розрахувався за отриманий товар, а відтак за ним утворилась заборгованість у розмірі 83 639, 12 грн.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

Згідно вимог ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу вимог частин 1, 2 статті 193 ГК України, ст. ст. 526, 257, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Твердження апелянта, що видаткова накладна не є розрахунковим документом на підставі якого здійснюється оплата, що за відсутності рахунку - фактури у відповідача не настав строк оплати колегія суддів апеляційної інстанції визнає необґрунтованим, оскільки договором сторони визначили строк та порядок оплати (п. 2.2, 6 договору) в залежності від дня надходження товару, що підтверджується відміткою отримувача на видатковій накладній і договір не містить умови надання відповідачу рахунку-фактури чи оплати вартості отриманого товару лише на підставі рахунку.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Аналогічну правову позицію наведено у Постанові Верховного суду України від 29.09.2009 року по справі № 37/405 та Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 року по справи № 923/38/13-г.

Належних та допустимих доказів, які підтверджували б своєчасну та повну оплату дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» вартості поставленого товару, відповідач не надав, а тому висновок місцевого господарського суду про правомірність позовної вимоги про стягнення з відповідача 83 639,12 грн суми основного боргу є обґрунтованим і таким, що відповідає дійсним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 56-57).

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, вартість отриманого товару відповідач повинен був оплатити в термін до 11.11.2010 року, у зв'язку з чим, перебіг строку для звернення позивача до суду з вимогою до відповідача, розпочинається з 12.11.2010 року та спливає відповідно 12.11.2013 року.

Втім, як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, серед іншого, і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

В матеріалах справи наявні акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року (а. с. 71) та на 30.09.2013 року (а. с.12), відповідно до яких відповідачем визнано загальну заборгованість в розмірі 1 106 612,92 грн по укладених між сторонами договорах, в тому числі і по договору № Д-1111-76/185-Д від 30.09.2010 року.

Акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та на 30.09.2013 року зі сторони позивача та відповідача підписані головними бухгалтерами та скріплені печатками товариств.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що головний бухгалтер підприємства не наділений повноваженнями підписання документів, якими б визнавалась заборгованість перед контрагентами, вказаний Акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може вважатись доказом, що підтверджував би визнання відповідачем заборгованості за договором № Д-1111-76/185-Д від 30.09.2010 року.

Однак, такі твердження апелянта колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Тому,колегія суддів дійшла до висновку, що акти звірки взаємних розрахунків, на які посилається позивач у справі, складені та підписані належними посадовим особами, скріплені печатками товариств, а тому є належними доказами у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України

Враховуючи зазначене вище та те, що відповідачем позовні вимоги не заперечуються іншими доводами, окрім як пропуском строку позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 83 639, 12 грн є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки заявлені в межах строку позовної давності, так як останній був перерваний у зв'язку з підписанням сторонами актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та на 30.09.2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.09.2009 року у справі № 8/39, від 05.06.2014 року у справі № 913/2988/13, від 20.08.2014 року у справі № 910/18104/13.

У зв'язку з неналежним виконання грошових зобов'язань за договором, позивач також просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 196, 61 грн, нараховану за період з 11.11.2010 року по 09.05.2011 року та штраф в розмірі 5 854, 74 грн відповідно до статті 231 ГК України.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті товару, згідно п.6.3 даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Сукупність вказаних обставин, встановлених судом та підтверджених документами у справі свідчать про порушення відповідачем обов'язку з оплати вартості отриманого товару, а тому апеляційний господарський суд зазначає, що позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення пені згідно умовами договору №Д-1111-76/185-Д від 30.09.2010 року та штрафу на підставі ст. 231 ГК України.

Однак, як зазначалось вище, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

З урахуванням вищенаведеного та встановленого договором строку оплати товару, перебіг річного строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені розпочинається з 12.11.2010 року та з урахуванням шестимісячного періоду її нарахування по 12.05.2011 року спливає відповідно 12.05.2012 року.

Щодо вимоги про стягнення штрафу, то перебіг річного строку позовної давності розпочинається 12.11.2010 року та спливає 12.11.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» надійшла до суду 13.02.2015 року.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд вірно зазначив, що вимоги стягнення пені в розмірі 3 196,61 грн та штрафу в розмірі 5 854, 74 грн заявлені після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено вимогу, про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 7 541,26 грн, нарахованих за період з 11.11.2010 року по 11.11.2013 року, та інфляційних втрат в розмірі 4 432, 87 грн, нарахованих за період з 11.11.2010 року по 11.11.2013 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо).

Тобто, колегія суддів зазначає, що до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, які є похідними вимогами від основного зобов'язання, строк позовної давності становить три роки.

Беручи до уваги доведеність прострочення відповідачем оплати вартості товару, а також те, що до основної вимоги позовна давність не сплила, відтак апеляційний господарський суд зазначає, що вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних також заявлені позивачем в межах строку позовної давності, а тому підлягають задоволенню.

Разом з цим, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених вимог та про стягнення з відповідача на користь позивача 4 419, 71 грн - інфляційних втрат та 7 534, 40 грн - 3 % річних з урахуванням здійсненого судом перерахунку.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року у справі № 910/3243/15-г відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року у справі № 910/3243/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 року у справі № 910/3243/15-г залишити без змін.

3. Справу № 910/3243/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий