ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р.Справа № 922/1800/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Березкіній А.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", м. Харків 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Улановський Леонід Маркович, м.Харків.
про визнання нікчемним договору, повернення коштів в сумі 875000,00 доларів США та стягнення 11794,52 доларів США
за участю представників:

позивача - Цибулько О.І., довіреність №б/н від 13.01.2015р.

відповідача -Пивоварової Р.В., довіреність № б/н від 15.04.2015 р.

третя особа - не з'явилась

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Банк Золоті ворота" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", в якій просить суд визнати нікчемним договір про зміни №9 від 27.05.2014р. до договору №156 від 23.08.2011р., застосувати наслідки нікчемності правочинів - повернути кошти в сумі 875000,00 дол. США списані Банком з рахунку Улановського Л.М. №4332, шляхом повернення коштів в сумі 875000,00 дол. США на рахунок №4332, належний Улановському Л.М. за договором строкового банківського вкладу №2151ДВ6 від 08.01.2014р., майнові права на який перебували у заставі Банку за договором застави майнових прав №156/3 від 28.04.2012р. та стягнути з відповідача недотриману суму відсотків за період з травня 2014 року до липня 2014 року у розмірі 11794,52 дол. США.

В обґрунтування позову позивач зокрема посилається на те, що 27 травня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено спірний договір про зміни № 9 до кредитного договору № 156 від 23.08.2011 року, відповідно до умов якого штучно скорочено термін повернення кредитних коштів, а тому відповідно до ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спірний договір є нікчемним, крім того, цей правочин порушує публічний порядок, отже є нікчемним відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, та окрім іншого укладений з пов`язаною особою банку, чим порушено вимоги ст. 52 Закону України "Про банки та банківську діяльність", а тому до нього також мають бути застосовані наслідки недійсності правочину.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 березня 2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27 квітня 2015 року о 12:30 годині. Цією ж ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Улановського Леоніда Марковича та витребувано у сторін та 3-ї особи додаткові докази.

Відповідач 22 квітня 2015 року надав до суду відзив на позовну заяву (вх. №16160) та додаткові документи, зазначені у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

27 квітня 2015 року представник позивача на виконання ухвали господарського суду Харківської області від 27.03.2015р. надав супровідним листом (вх. №16957), довідку про рахунки позивача, копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців на позивача станом на 20.01.2015р., копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців на позивача, копію витягу з сайту Інформаційно - ресурсний центр про знаходження відповідача в ЄДР та копію довіреності на позивача. Судом задоволено дане клопотання та надані документи долучені до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 квітня 2015 року відкладено розгляд справи на "14" травня 2015 р. о 14:40 год.

Цією ж ухвалою господарського суду зобов`язано Адресно - довідкове бюро Управління МВС України в Харківській області у строк до 12.05.2015 року надати до господарського суду Харківської області адресну довідку про місце реєстрації громадянина Улановського Леоніда Марковича, з метою встановлення місцезнаходження фізичної особи та повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи.

14 травня 2015 року представник позивача надав заперечення на відзив відповідача (вх. №19593), які долучено судом до матеріалів справи.

14 травня 2015 року представник відповідача надав клопотання (вх. №19591) про продовження строку вирішення спору по справі поза межами двох місячного строку на 15 днів та відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю надання додаткових письмових пояснень щодо заявлених позивачем вимог.

Ухвалою господарського суду Харківської області від "14" травня 2015 р. задоволено клопотання відповідача про продовження строку розгляду спору поза межами двох місячного строку на 15 днів та відкладення розгляду справи. Продовжено строк розгляду спору поза межами двох місячного строку на 15 днів. Розгляд справи відкладено на "03" червня 2015 р. о 10:30

03 червня 2015 року представник відповідача надав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України по справі № 1-7/99 від 09.02.1999 року щодо офіційного тлумачення ст. 58 Конституції України лише підтверджує позицію Відповідача, оскільки норми цивільного законодавства та Конституції України встановлюють, що за загальним правилом нормативно-правові акти не мають зворотньої дії, за винятком випадків, коли такий нормативно-правовий акт пом'якшує або скасовує відповідальність особи. Конституційний Суд України у своєму рішенні, на яке посилається Позивач роз'яснив, що вказане положення Конституції України щодо визначення випадків, коли закон має зворотню силу слід розуміти як таке, що стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Що ж до підстав визнання укладених договорів нікчемними з підстав, що були визначені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції станом на дату укладання додаткової угоди № 9 від 27.05.2014 року до кредитного договору № 156 від 23.08.2011 року, а саме відносила до нікчемних договорів, то всі вони не підлягають застосуванню до вказаної угоди. Крім того, відповідач вказав, що вказаний правочин не завдав жодної майнової шкоди Позивачеві, оскільки Позивач отримав задоволення своїх вимог за кредитним договором у повному обсязі за рахунок предмета забезпечення.

Позивач у судовому засіданні 03.06.2015 р. підтримував позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема посилаючись на те, що позивач посилається як на підставу визнання нікчемності спірного договору на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка не діяла на час укладення даного договору. Крім того, зазначає, що у позивача не виникло право майнової вимоги щодо стягнення відсотків за період з 28.05.2014 р. по 07.07.2014 р., а тому неможливо відмовитись від права майнових вимог, яке на момент відмови не виникло. За таких обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Третя особа в призначене судове засідання не з`явилась, витребуваних судом документів не надала.

Копія ухвали про порушення провадження у справі та ухвали про відкладення розгляду справи від 27.04.2015 р., надіслані на адресу третьої особи: 61002, Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 100, кв. 103, зазначені в документах доданих позивачем до матеріалів справи, проте були повернуті підприємством зв'язку до господарського суду з посиланням на закінчення терміну зберігання.

До господарського суду Харківської області з Адресно - довідкового бюро Управління МВС України в Харківській області надійшла адресна довідка від 22.05.2015 р. про місце реєстрації громадянина Улановського Леоніда Марковича (ідентифікаційний номер ), паспорт серії МК 402058 від 22.01.1997р., виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області: 61002, м. Харків, вул. Сумська, буд. 100, кв. 103.

У п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам України надано роз'яснення, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що 3-тя особа була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи й її відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд встановив наступне.

23 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Золоті ворота" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція" (відповідач, позичальник) було укладено договір №156 на кредитну лінію (відновлювальну), у відповідності до умов якого з урахуванням змін, внесених договорами про зміни № 1 від 27.12.2011 р., № 2 від 04.04.2012 р., № 3 від 28.04.2012 р., № 4 від 27.03.2013 р., № 5 від 23.05.2013 р., № 6 від 03.10.2013 р., № 7 від 08.10.2013 р., № 8 від 08.01.2014 р., у період з 04.04.2012 р. по 08.07.2014 р., банк, за наявності вільних кредитних ресурсів зобов"язується надати позичальнику кредит у рамках відновлюваної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 875000 дол. США у будь-який день зазначеного періоду, а позичальник зобов"язується повернути кредит у строк не пізніше 08 липня 2014 року, та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 12% річних на визначених договором умовах.

27 березня 2012 р. між Улановським Л.М. та ПАТ "Банк Золоті ворота" було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Інвестиційний» № 140ДВ6, яким передано у депозит банку 475 000, 00 дол. США.

28 квітня 2012 р. між Улановським Л.М., та позивачем було укладено договір застави майнових прав № 156/3, у відповідності до умов якого в забезпечення виконання всіх вимог заставодержателя до боржника, за договором № 156 на кредитну лінію (відновлювальну) від 23.08.2011 р. та всіма додатковими угодами до нього, а саме: повернення кредиту у розмірі 400000 дол. США (ліміт 1) у строк до 04.05.2012 р., сплати відсотків за користування кредитом по ставці 12,0% річних щомісяця та 875000 дол. США (ліміт 2) у строк 03 жовтня 2013 року, сплати відсотків за користування кредитом по ставці 12% річних щомісяця, згідно з умовами кредитного договору, неустойки та інших можливих витрат заставодержателя, пов"язаних з невиконанням або неналежним виконанням боржником зобов"язань за кредитним договором, заставодавець передає у заставу заставодержателю належні йому майнові права за договором № 140ДВ6 строкового банківського вкладу(депозиту) "Інвестиційний" від 27.03.2012 р., а саме: право вимоги заставодавця до заставодержателя щодо повернення 475000 дол. США на умовах депозитного договору.

08 січня 2014 року між Улановським Л.М. (вкладник) та ПАТ «Банк Золоті ворота» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Інвестиційний» №2151ДВ5, відповідно до якого вкладник вносить в банк грошові кошти в сумі 875000 дол. США, а банк приймає вклад та зобов"язується на умовах і в порядку, передбачених договором, повернути вкладнику вклад та виплачувати проценти із розрахунку 7% річних.

08 січня 2014 року сторонами договором про зміни № 10 до договору застави 156/3 майнових прав від 28.04.2012 р. було внесено зміни до договору строкового банківського вкладу від 08.01.2014, яким змінено предмет застави на майнове право вимоги Улановського Л.М. до ПАТ «Банк Золоті ворота» за договором строкового банківського вкладу (депозиту) «Інвестиційний» № 2151ДВ5 від 08.01.2014 на суму 875 000,00 дол. США.

27 травня 2014 року між сторонами було укладено спірний договір про зміни №9 до кредитного Договору №156 від 23.08.2011 року, відповідно до якого змінено строк повернення кредиту - не пізніше 27.05.2014 р.

28 травня 2014 року ПАТ «Банк Золоті ворота», у зв'язку із невиконанням ТОВ «Стальконструкція» зобов'язань за кредитним договором № 156 від 23.08.2011 р., списано з рахунку Улановського Л.М. за договором застави майнових прав № 156/3 від 28.04.2012 суму у розмірі 875 000,00 дол. США в рахунок погашення простроченого кредиту ТОВ «Стальконструкція», про що повідомлено ТОВ «Стальконструкція» листом вих. № 2536 від 04.06.2014 (арк. справи 68).

На підставі Постанови Правління НБУ № 456 від 31.07.2014 "Про віднесення ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 прийнято рішення №67 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Золоті ворота», згідно з яким з 04.08.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Банк Золоті Ворота".

На підставі Постанови Правління НБУ від 04.12.2014 № 781 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті Ворота" та згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.12.2014 № 142 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Золоті Ворота" з 05.12.2014 р. по 04.12.2015 р. включно.

Позивач зазначає, що під час проведення перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними та тих, що могли призвести до неплатоспроможності банку, встановлено, що договір про зміни № 9 до договору кредитної лінії № 156 від 23.08.2011 р. є нікчемним з підстав, вказаних у п. 1 ч. 3 ст. 38 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було направлено на адресу відповідача повідомлення № 6492 від 19.12.2014 року про нікчемність вказаного договору.

Проте відповідач направив Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб лист № 19.01.2015 № 19, яким вказав на відсутність ознак нікчемності договору про Зміни № 9 від 27.05.2014 р. до договору кредитної лінії № 156 від 23.08.2011 р.

Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся до суду з відповідним позовом та просить визнати нікчемним договір про зміни №9 від 27.05.2014р. до договору №156 від 23.08.2011р., застосувати наслідки нікчемності правочинів, та стягнути з відповідача недотриману суму відсотків за період з травня 2014 року до липня 2014 року у розмірі 11794,52 дол. США., та в обґрунтування своїх вимог вказує на те, що спірний договір про зміни № 9 до кредитного договору № 156 від 23.08.2011 року, яким штучно скорочено термін повернення кредитних коштів, відповідно до ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спірний договір є нікчемним, крім того, цей правочин порушує публічний порядок, отже є нікчемним відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, та окрім іншого укладений з пов`язаною особою банку, чим порушено вимоги ст. 52 Закону України "Про банки та банківську діяльність", а тому до нього також мають бути застосовані наслідки недійсності правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Судом встановлено, що Правління Національного банку України №456 від 31.07.2014 року Публічне акціонерне товариство "Банк золоті ворота" віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до Постанови №781 від 04.12.2014р. правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті Ворота" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №142 від 05.12.2014р. "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті Ворота" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті Ворота" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію позивача.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та НБУ (http://www.bank.gov.ua), тому в розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Частиною 5 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини 2 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

У відповідності до ч.3 ст.38 вказаного вище Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана провести інвентаризацію банківських активів і зобов'язань. Під час інвентаризації перевіряється наявність і відповідність балансової вартості фактичній вартості таких активів та зобов'язань неплатоспроможного банку:

1) готівки у касі та матеріальних цінностей у сховищі банку;

2) заборгованості за кредитами перед банком, у тому числі наявності забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами;

3) заборгованості за цінними паперами перед банком;

4) заборгованості за зобов'язаннями банку перед кредиторами;

5) вимог банку до клієнта за списаною безнадійною заборгованістю (у тому числі наявності забезпечення виконання зобов'язань за такою заборгованістю) (п.п. 4-7 Закону).

Як було вище зазначено, під час проведення перевірки позивачем було встановлено, що договір про зміни № 9 до договору кредитної лінії № 156 від 23.08.2011 р. є нікчемним з підстав, вказаних у п. 1 ч. 3 ст. 38 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було направлено на адресу відповідача повідомлення № 6492 від 19.12.2014 року про нікчемність вказаного договору.

Проте відповідач своїм листом № 19.01.2015 № 19 вказав на відсутність ознак нікчемності вказаного договору.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що спірний договір про зміни №9 від 27.05.2014р. до договору №156 від 23.08.2011р. укладений з пов`язаною особою банку, чим порушено вимоги ст. 52 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Статтею 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" дійсно встановлена така підстава для визнання правочину нікчемним, як укладення банком правочину (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 52 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", пов'язаними з банком особами є контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Банк зобов'язаний подавати Національному банку України інформацію про пов'язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Отже, пов"язана особа - це фізична особа, яка за своїм службовим статусом, родинними зв"язками або майновим станом пов"язана з діяльністю та управлінням банком і може одержати певні матеріальні переваги в процесі виконання банком своїх функцій.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ч. 8 ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" витікає, що ті договори визнаються нікчемними, які банк укладає з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку банк уклав договір про зміни №9 від 27.05.2014р. з Товариством з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", м. Харків, проте не довів, що відповідач відноситься до кола осіб, визначених у ч. 1 ст. 52 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", та документів в підтвердження цього не надав.

Отже, доводи позивача стосовно того, що спірний договір про зміни №9 від 27.05.2014р. укладений з пов"язаною особою банку є необґрунтованими та відповідно до ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстави для визнання спірного договору нікчемним відсутні.

Крім того, суд критично ставиться до посилань позивача на те, що спірний договір порушує публічний порядок, отже є нікчемним відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, та є фіктивним правочином, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до п. 3.11 постанови пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивачем не доведено, що сторони за спірним договором не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення та спірний договір не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, вказаний правочин не може бути визнаний фіктивним, оскільки у подальшому після його укладення позивач отримав задоволення своїх вимог за кредитним договором, укладеним з позивачем, у повному обсязі за рахунок предмета забезпечення.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Частина 2 вказаної статті встановлює, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 3.7 постанови пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

З огляду на вище викладене, суд не вбачає зі змісту спірного договору суперечності інтересам держави і суспільства, вказаний договір не порушує жодних прав людини, зокрема і позивача, вимоги якого були задоволені в повному обсязі за рахунок предмета застави.

Посилання позивача на відмову ПАТ "Банк Золоті Ворота" від власних майнових вимог при укладенні спірного договору, що є підставою для визнання його нікчемним з посиланням на ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" також не приймаються судом враховуючи наступне.

Згідно з ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як було вище зазначено, між сторонами було укладено Договір №156 на кредитну лінію (відновлювальну) від 23.08.2011 року, на підставі якого між сторонами виникли майнові обов'язання, що полягають у передачі Банком грошових коштів відповідачу на умовах кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами було укладено договір про зміни №9 до кредитного договору №156 від 23.08.2011 року, відповідно до якого змінений термін повернення кредитних коштів.

За своєю правовою природою, відмова від власних майнових вимог Банком, яка закріплена в п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є способом здійснення права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного кодексу України, особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства.

Так, згідно з ч. 1,2 ст. 347 Цивільного кодексу України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У зв'язку з викладеним, діями , які свідчать про відмову від власного права, має визнаватися заява про це та інші дії, які свідчать про таку відмову.

Зокрема, відмова від зобов'язального майнового права (тобто, від права вимоги кредитора), яка практично ідентична прощенню боргу, має охоплюватися положеннями Цивільного кодексу України про припинення зобов'язання прощенням боргу (ст. 605).

Зі змісту договору про зміни № 9 виходить те, що сторони лише змінили строк повернення кредиту, та не вбачається односторонньої відмови Банку від своїх вимог до боржника про повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними.

Договір про зміни № 9 до договору № 156 на кредитну лінію (відновлювальну) від 23.08.2011 р. був укладений між сторонами 27 травня 2014 року, та станом на цю дату на правовідносини між сторонами поширювалася норма Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 20.04.2014, яка не містила такої підстави нікчемності договорів, як відмова від власних майнових вимог.

Такою підставою нікчемності, як відмова від власних майнових вимог, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" була доповнена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» лише 04 липня 2014 року. Вказана норма набула чинності 11.07.2014 року та в силу положень Конституції України та чинного законодавства України не має зворотної дії в часі та, відповідно, на правовідносини між сторонами не може поширюватися.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не закріплено, що його норми мають зворотну дію в часі.

Так, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Вказаному положенню також кореспондує ст. 5 Цивільного кодексу України, відповідно до якого акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Ця норма права встановлює, що за загальним правилом нормативно-правові акти не мають зворотньої сили, за винятком випадків, коли такий нормативно-правовий акт пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі про зворотню дію в часі законів та інших нормативних актів, на яке посилається Позивач роз'яснив, що вказане положення Конституції України щодо визначення випадків, коли закон має зворотню силу, слід розуміти як таке, що стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Крім того, як зазначено в п. 2 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного суду України, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, на момент укладення спірного договору 27 травня 2014 року діяли норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 20.04.2014 року.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача недотриманої суми відсотків за період з травня 2014 року до липня 2014 року у розмірі 11794,52 дол. США, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3.1. договору кредитної лінії, проценти є платою за користування кредитом і сплачуються за весь час користування кредитом до дня його фактичного звернення, у тому числі і після закінчення строку, на який було надано кредит.

При цьому, п. 3.2. договору кредитної лінії встановлено термін сплати процентів за поточний місяць - 25 число поточного ж місяця.

Таким чином, право вимагати сплати процентів за договором кредитної лінії виникає банку виключно за період фактичного користування кредитними коштами, та їх нарахування припиняється з дня фактичного повернення кредиту.

Слід зауважити, що проценти за кредитним договором за своєю правовою природою є платою, що сплачує позичальник за кредитним договором за надання йому фінансової послуги - надання кредиту, а отже, виправданим є нарахування процентів на суму наданого кредиту пропорційно до часу, коли позичальник користувався кредитними коштами. Виходячи з наведеного, вимога вносити плату за надання фінансової послуги, за період, коли така послуга фактично не надавалась (тобто кредитні кошти вже було повернуто) суперечить положенням цивільного законодавства.

Враховуючи те, що грошове зобов'язання Відповідача перед Позивачем щодо повернення кредиту було виконане майновим поручителем Відповідача - Третьою особою - 28.05.2014 року, то з вказаної дати нарахування відсотків є безпідставним.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких грунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обгрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача..

Відповідно до п. 3.12 постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Проте позивач ані у своїй позовній заяві, ані у письмових поясненнях не навів підстав для стягнення відсотків за період з 28.05.2014 по 07.07.2014 , та не обґрунтував заявлену позовну вимогу.

У зв"язку з викладеним, вимога про стягнення процентів за вказаний період є необґрунтованою.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Пунктом 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Виходячи з системного аналізу ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Відповідно до п. п. 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, у зв"язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 цього ж Кодексу розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Відповідно до 4.5. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору: якщо позов залишено без задоволення, - судовий збір не стягується.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, ст.ст. ч. 2 ст. 16, 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ст. 52 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 08.06.2015 р.

Суддя І.О. Чистякова