ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2015 р. Справа № 922/1109/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О.

відповідача - Дерев'янко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 2275 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 24.03.15 р. у справі № 922/1109/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" с. Подвірки

про стягнення 25324517,71 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просило стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" основного боргу в розмірі 15 774 156,44 грн., 3 341 383,38 грн. пені, 5 586 706,12 грн. збитків від інфляції, 622 271,77 грн. - 3% річних, а також просив суд покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2015 р. (суддя Лавренюк Т.А.) у справі № 922/1109/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - 15774156,44 грн. основного боргу, 621177,19 грн. 3% річних, 5487181,49 грн. збитків від інфляції, 63147,27 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 3341383,38 грн., 3% річних в розмірі 1094,58 грн. та збитків від інфляції в розмірі 99524,64 грн. відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що нарахування пені під час дії мораторію не здійснюється, в частині стягнення 3 % річних позивачем безпідставно включено до періоду прострочення дні оплати коли відповідачем було частково сплачено заборгованість по періодам поставок січня-листопада 2014 р., а саме: 24.10.2014 р., 12.12.2014 р., 31.12.2014 р., 15.01.2015 р., 16.01.2015 р., 17.01.2015 р., 02.02.2015 р., судом також встановлено, що позивач під час здійснення розрахунку інфляційних втрат здійснює їх нарахування на суму основного боргу, яка вже була проіндексована за попередні періоди, та ін.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 25.03.2015 р. у справі № 922/1109/15 в частині відмови в стягненні 3341383,38 грн. пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" 3341383,38 грн. пені, в іншій частині рішення просить залишити без змін, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що судом невірно застосовано положення ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки зобов'язання відповідача перед позивачем по оплаті поставлених в 2013 році обсягів природного мають поточний характер, а позивач - є поточним кредитором, тому стягнення пені є законним.

На думку позивача в даному випадку, дія мораторію на стягнення пені з відповідача на користь позивача, яким є поточним кредитором, не поширюється.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у відзиві та ін.

Розпорядженням голови суду від 25.05.2015 р. у зв'язку з хворобою судді Плужника О.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Могилєвкіна Ю.О., судді Пушай В.І., судді Барбашової С.В.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 13.02.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" (покупець) укладений договір купівлі-продажу природного газу № 2780/14-КП-32 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність відповідача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити поставлений природний газ на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Відповідно до п. 3.1. договору, продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відмикаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі.

Відповідно до п. 3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язався надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Умовами п. 6.1 договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме: оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на виконання умов договору протягом січня - грудня 2014 р. поставив відповідачу природний газ на загальну суму 52913902,16 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а. с. 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49) підписаними представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідач свої зобов'язання за договором в частині оплати отриманого природного газу виконав частково, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 15774156,44 грн., яка залишилась несплаченою.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Таким чином, позивач керуючись п. 7.2. договору нарахував відповідачу пеню у сумі 3341383,38 грн., крім цього, відповідачу нараховані інфляційні втрати у сумі 5586706,12 грн. та 3 % річних у сумі 622271,77 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що нарахування пені під час дії мораторію не здійснюється, в частині стягнення 3 % річних позивачем безпідставно включено до періоду прострочення дні оплати коли відповідачем було частково сплачено заборгованість по періодам поставок січня-листопада 2014 р., а саме: 24.10.2014 р., 12.12.2014 р., 31.12.2014 р., 15.01.2015 р., 16.01.2015 р., 17.01.2015 р., 02.02.2015 р., судом також встановлено, що позивач під час здійснення розрахунку інфляційних втрат здійснює їх нарахування на суму основного боргу, яка вже була проіндексована за попередні періоди, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь -які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зазначено вище, на виконання умов договору ПАТ "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України" протягом січня - грудня 2014 р. поставило, а ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" прийняло природний газ на загальну суму 52913902,16 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а. с. 38-49).

Акти приймання-передачі підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" природний газ за договором отримало, але його вартість оплатило лише частково.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Також, судом першої інстанції встановлено, що заборгованість у сумі 15774156,44 грн. залишилася не сплаченою.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Рішення господарського суду першої інстанції також мотивовано тим, що факт порушення ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" умов договору підтверджується матеріалами справи та не заперечується самим відповідачем, а оскільки відповідач частково погасив основну заборгованість за договором, то позовні вимоги про стягнення з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" основного боргу підлягають задоволенню в сумі 15774156,44 грн.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 15774156,44 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 3341383,38 грн. за прострочення оплати поставленого природного газу, суд першої інстанції виходив з того, що дана вимога позивача суперечить ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002 р. порушено провадження у справі № Б-23/75-02 про банкрутство ДП "Харківська ТЕЦ-5", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а ухвалою господарського суду Харківської області від 12.01.2011 р. у справі № Б-23/75-02 здійснено заміну назви боржника на ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (а. с. 66-71).

До правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992 р. № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції 1999 року (далі - Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" поточними кредиторами - є кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Виходячи зі змісту Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 12.03.2013р. у справі № 3-71гс12 та у постанові від 01.10.2013 р. у справі № 3-27гс13.

Позивачем - ПАТ "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України" нарахована пеня в сумі 3341383,38 грн. за прострочення оплати за поставлений за договором природний газ, після порушення провадження по справі про банкрутство ПАТ "Харківська ТЕЦ-5", під час дії мораторію.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 28.04.2011 р. по справі № Б-23/75-02 про банкрутство ДП "Харківська ТЕЦ-5" роз'яснено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, який був введений ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002 р., заборонено нараховувати неустойку (штраф, пеню), заборонено застосовувати інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) та заборонено стягнення на підставі виконавчих документів, як за тими вимогами (виконавчими документами), які виникли (були видані) до моменту введення мораторію так і за тими вимогами (виконавчими документами), які виникли (були видані) після введення мораторію, за винятком вимог передбачених в ч. 6 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (а. с. 72-74).

Дана правова позиція про те, що протягом здійснення провадження у справі про банкрутство встановлюється заборона на нарахування боржнику, щодо якого порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, неустойки (штрафу, пені), а також інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань викладена в постанові Верховного Суду України від 12.03.2013 р. у справі № 29/5005/16170/2011.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про відмову у позові в частині стягнення 3341383,38 грн. пені.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається у період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Враховуючи викладене, також законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 621177,19 грн., збитків від інфляції в розмірі 5487181,49 грн. та відмови в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1094,58 грн. та збитків від інфляції в розмірі 99524,64 грн.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення у даній справі.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 24.03.15 р. у справі № 922/1109/15 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія-

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 24.03.15 р. у справі № 922/1109/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 02.06.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.