ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 914/3867/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін», б/н від 24.03.2015 р. (вх. № Львівського апеляційного господарського суду 01-05/1466/15 від 31.03.2015 р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 11.03.2015 р.

у справі №914/3867/14 (головуючий суддя - Мазовіта А.Б., судді - Петрашко М.М., Сухович Ю.О.)

за позовом Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін», м. Львів

про стягнення 42 453,23 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін», м. Львів

до Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав», м. Київ

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): Михайлів М.М. - представник (довіреність від 19.11.2014 р.);

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): не з»явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.03.2015 р. у справі №914/3867/14 частково задоволено первісні позовні вимоги Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін», м. Львів про стягнення 42 453,23 грн. Стягнуто з Відповідача на користь Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» 36260 грн. основного боргу , 2019,44 грн. інфляційних втрат, 1638,74 грн. 3% річних, 987,08 грн. пені та 1760,38 грн. судового збору. В решті позовних вимог -відмовлено.

Також, відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін», м. Львів до Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав», м. Київ про визнання договору недійсним.

Відповідач за первісним позовом (Позивач за зустрічним позовом) ТОВ «Гудвін», не погодившись частково з винесеним рішенням, в частині задоволення вимог за первісним позовом та незадоволення вимог по зустрічному позову, подав апеляційну скаргу, б/н від 24.03.2015 р. (вх. № Львівського апеляційного господарського суду 01-05/1466/15 від 31.03.2015 р.), в якій посилається на те, що останнє в цих частинах прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:

- Скаржник зазначає, що суд, беручи до уваги положення ст. ст. 48-49 Закону України «Про авторське право і суміжні права», не бере до уваги ст. 43 Закону України «Про авторське право і суміжні права»;

- також Скаржник вказує, що Позивач в силу чинного на момент укладення Договору п.3 Порядку не мав, і не міг мати статусу уповноваженої організації колективного управління (для цього, як зазначає, необхідно було перебувати на обліку організацій колективного управління в Державній службі не менше п»яти років, а Позивач станом на 01.05.2011 р. існував менше 4-ох місяців), а відтак вважає, що не мав права збирати винагороду за використання фонограм (відеограм), а відтак і укладати Договір №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. із зазначенням у ньому обов»язку користувача (ТОВ «Гудвін») сплачувати роялті за публічне виконання оприлюднених музичних творів, фонограм а також зафіксованих у фонограмах виконань, публічну демонтрастацію відеограм, а також зафіксованих у відеограмах виконань.

- судом, на думку Скаржника, не взято до уваги того, що жодними правовими актами не передбачено розмір винагороди (роялті) за комерційне використання опублікованих з комерційною метою фонограм, відеограм їх примірників та зафіксованих у них виконань у виді фіксованої ставки, як це прописано у Договорі, а тому п. 1 Додатку №2 до Договору вважає таким, що не відповідає чинному законодавству на час його укладення;

- Скаржник вважає необґрунтованим застосування положень ст. ст. 15, 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права», а також судом безпідставно не досліджено питання узгодження у Договорі розміру винагороди в розумінні ч.3 ст. 43 Закону України «Про авторське право і суміжні права»;

- також вказує, що всупереч встановленим законодавчим нормам судом не призначено почеркознавчу експертизу для встановлення належності підпису під Договором керівнику ТОВ «Гудвін», внаслідок чого вважає помилковим висновок щодо належності підпису уповноваженій особі Відповідача - Шерстюку П.В., а відтак в силу положень ст. 181 ГК України та ст. 239 ЦК України вважає невірним висновок і щодо належної форми вчинення Договору.

Дані обставини Скаржник вважає підставою для скасування рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог по первісному позову, і просить в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісних вимог в повному обсязі. Щодо зустрічного позову то просить таке скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити зустрічні позовні вимоги та визнати Договір №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. недійсним.

27.04.2015 р. в канцелярію суду поступило заперечення, б/н від 24.04.2015 р. від представника Позивача за первісним позовом проти проведення експертизи (Т-2, а.с.4), в яких останній заперечує проти проведення експертизи, оскільки, на його думку, така може призвести до штучного затягування справи. При цьому, зазначає, що Відповідач за первісним позовом тричі схвалив правочин, який стосується спору, оскільки здійснював платежі - 24.11.2011 р., 14.03.2012 р. та 27.03.2012 р.

27.04.2015 р. в канцелярію суду від представника Позивача за первісним позовом поступив відзив, б/н від 24.04.2015 р. на апеляційну скаргу, в якому останній вказує, що договір №КБР-12/05/11 не є нікчемним і підстав його визнавати недійсним немає. Організаціям колективного управління не заборонено укладати договори з користувачами об»єктів інтелектуальної власності.

15.05.2015 р. в канцелярію суду від представника Позивача за первісним позовом поступили пояснення б/н від 14.05.2015 р., в яких останній зазначає, що місцевим господарським судом вірно не враховано вимоги ст.. 43 Закону України «Про авторське право і суміжні права» через те, як вказує Позивач, що він ніколи не стверджував що він є уповноваженою організацією колективного управління і ніколи не базував свої позовні вимоги на «статусі уповноваженої організації колективного управління», а базував їх на факті укладеності і чинності договору з Відповідачем. Також зазначає, що звертаючи увагу визначенню ціни у Договорі №КБР-12/05/11 Відповідач не враховує наступне: за підписаним договором здійснено надання невиключної ліцензії за плату, а не здійснюється в бездозвільному порядку збір на підставі ст.. 43 Закону України «Про авторське право і суміжні права»; надання невиключної ліцензії за плату стосується як об»єктів авторського права (музичних творів) так і об»єктів суміжних прав. Фіксована ставка винагороди не заборонена цивільним законодавством, адже не має норми Цивільного кодексу України, яка б забороняла сторонам ліцензійного договору визначити винагороду у довільній формі. Зазначає, що принцип свободи договору, визначений у статті 6 Цивільного кодексу України, діяв в повному обсязі.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін», б/н від 24.03.2015 р. (вх. № Львівського апеляційного господарського суду 01-05/1466/15 від 31.03.2015 р.) на рішення господарського суду Львівської області від 11.03.2015 р. у справі №914/3867/14 та призначено до розгляду в судове засідання на 27.04.2015 р. в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів - Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (Т-1, а.с.192).

В подальшому ухвалою суду від 27.04.2015 р. за клопотання сторін розгляд справи відкладено в судове засідання на 18.05.2015 р. в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів - Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (Т-2, а.с.11-12).

В зв»язку з неявкою представника Скаржника, ухвалою суду від 18.05.2015 р. розгляд справи відкладено в судове засідання на 02.06.2015 р., в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (Т-2, а.с.19-20).

Розпорядження голови суду від 02.06.2015 р. у зв»язку з перебуванням у відпустці судді Кордюк Г.Т. в склад колегії по справі №914/3867/14 введено суддю Юрченка Я.О. (а.с.21).

В судове засідання 02.06.2015 р. з»явився представник Позивача за первісним позовом.

Скаржник участі уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 18.05.2015 р., що підтверджується штампом на звороті останньої (а.с.20, зворот).

Станом на 02.06.2015 р. додаткових доказів та клопотань про відкладення не поступало, а відтак судова колегія ухвали розглядати справу по наявних у ній матеріалах.

Представник Позивача за первісним позовом в судовому засіданні 02.06.2015 р. заперечив доводи апеляційної скарги, з мотивів наведених у поясненнях б/н від 14.05.2015 р. (вх. № апеляційного суду 01-04/3051/15 від 15.05.2015 р.).

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та поясненнями на неї, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представника Позивача за первісним позовом, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного законодавства, матеріалами та обставинам справи, виходячи з наступного.

01.05.2011 р. Приватною організацією «Українська ліга авторських і суміжних прав» (УЛАСП - позивач, відповідач за зустрічним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гудвін» (Користувач, відповідач, позивач за зустрічним позовом) укладено договір КБР-12/05/11 (Т-1, а.с.19-20), згідно умов якого УЛАСП є організацією, яка має повноваження надавати дозвіл на використання об'єктів авторського права та здійснювати збір винагороди (роялті) за використання об'єктів суміжних прав способом публічного виконання на підставі Свідоцтва про реєстрацію в якості організації колективного управління майновими правами суб'єктів авторського права, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України за № 19/2011 від 24.01.2011р. та договору доручення № ЛУ-01/20-11 від 20.01.2011р. з єдиною в Україні уповноваженою організацією колективного управління по збору і розподілу винагороди за використання опублікованих з комерційною метою фонограм, відеограм, та зафіксованих в них виконань - ОП "Українська ліга музичних прав". Сторони погодилися, що укладають даний договір з метою забезпечення здійснення єдиних виплат за використання об'єктів авторського права та суміжних прав, а також отримання єдиного дозволу на використання об'єктів авторського права та суміжних прав, що сприятиме поліпшенню захисту об'єктів авторського та суміжного права на території України, а також полегшенню організації виплат роялті суб'єктам авторського та суміжного права.

У відповідності до п. 2.1 Договору, Користувач здійснює публічне виконання оприлюднених музичних творів, фонограм, а також зафіксованих у фонограмах виконань, публічну демонстрацію відеограм, а також зафіксованих у відеограмах виконань (далі разом твори), а УЛАСП надає користувачу на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на таке виконання. Користувач зобов'язується виплачувати винагороду (роялті) УЛАСП відповідно до договору та закону.

Пунктом 4.2. Договору встановлено, що у випадку, якщо жодна з сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної в п. 4.1 договору дати припинення дії договору, він вважається пролонгованим ще на один рік і так кожного разу. Таке повідомлення має бути надіслане засобами поштового зв'язку (рекомендованим листом), при цьому належним доказом повідомлення є квитанція відділу поштового зв'язку із зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа.

Додатком № 1 до договору № КБР-12/05/11 від 01.05.2011р. (Т-1, а.с.21) сторонами погоджено, що закладом, в якому користувач здійснює публічне виконання творів є клуб "Рафінад" з кількістю місць 48 та площею 140 кв.м., розташований за адресою: м.Львів, вул.Руданського, 1.

Пунктом 2.3.Договору визначено обов'язок користувача перераховувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору, не пізніше, ніж за 5 днів до початку місяця, за який здійснюється платіж. Платіж за дні, з яких складається залишок місяця, в якому укладено договір, здійснюється не пізніше трьох календарних днів після підписання цього договору.

Згідно п.1.2. додатку №2 до Договору (Т-1, а.с.22) сторони узгодили, що загальна сума щомісячної винагороди з дня набуття чинності договору становить 980 грн. Зазначена сума щомісячно перераховується Користувачем на розрахунковий рахунок ПО «УЛАСП» відповідно до умов договору.

З наявного реєстру платіжних документів, пояснень представника позивача (Відповідача за зустрічним позовом) 24.11.2011 р. , 14.03.2012 р. та 27.03.2012 р. ТОВ «Гудвін» на виконання умов договору перерахувало Позивачеві кошти на загальну суму 4 980 грн. (Т-1, а.с.23).

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, Позивач просить стягнути з Відповідача загальну заборгованість у розмірі 42 453,23 грн., з яких 36 260,00 грн. сума основного боргу, пеню в розмірі 2 535,05 грн., 3% річних в сумі 1 638,74 грн. та 2 019,44 грн. інфляційних втрат (Т-1, а.с.5-7).

В свою чергу Відповідач за первісним позовом (Позивач за зустрічним позовом) подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. (Т-1, а.с.126-131). Підставою недійсності посилається на те, що на момент укладення такого Позивач за первісним позовом не був уповноваженою організацією колективного управління та не мала повноважень щодо надання дозволу на використання об'єктів авторського права та здійснення збору винагороди (роялті) за використання об'єктів суміжних прав способом публічного виконання, оскільки, відповідно до вимог Порядку визначення уповноважених організацій колективного управління, які здійснюватимуть збирання і розподіл винагороди (роялті) за використання опублікованих з комерційною метою фонограм і відеограм, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 22.12.2008 р. №1175, для отримання статусу уповноваженої організація повинна перебувати на обліку організацій колективного управління в Державній службі не менше п'яти років, проте, станом на 01.05.2011 р. ПО "УЛАСП" не відповідала цьому критерію та не могла бути визначена уповноваженою організацією. Також вказує на невідповідність форми договору вимогам закону , а саме те, що правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі , якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вказує Позивач за зустрічним позовом договір від імені користувача підписано невідомою особою , що підтверджується відсутністю запису щодо прізвища, імені та по батькові такої особи та наявність підпису, який не належить директору ТОВ «Гудвін» - Шерстюку Павлу Вікторовичу, а також відсутністю у договорі предмету і строку дії договору.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія керувалась наступним.

У відповідності до вимог ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути , в тому числі, визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 Цивільного кодексу України).

Стаття 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 418 Цивільного кодексу України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Як встановлено ст.426 Цивільного кодексу України, способи використання об'єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом. Особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об'єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об'єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об'єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Згідно ст. 36 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб'єктами суміжних прав є: виконавці творів, їх спадкоємці та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо виконань; виробники фонограм, їх спадкоємці (правонаступники) та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо фонограм; виробники відеограм, їх спадкоємці (правонаступники) та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо відеограм; організації мовлення та їх правонаступники.

Частиною 1 ст. 47 Закону України «Про авторське право і суміжні права» право суб»єктів авторського права і (або) суміжних прав доручати управління своїми майновими правами організаціям колективного управління.

Організацією колективного управління (організацією колективного управління майновими правами) є організація , що управляє на колективній основі майновими правами суб»єктів авторського права і (або) суміжних прав і не має на меті одержання прибутку (ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

У відповідності до вимог ст. 48 Закону України «Про авторське право і суміжні права» повноваження на колективне управління майновими правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів, укладених у письмовій формі. На основі одержаних повноважень організації колективного управління надають будь-яким особам шляхом укладання з ними договорів невиключні права на використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав.

Із свідоцтва про облік організації колективного управління №19/2011 від 24.01.2011 р., виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України - Приватна організація «Українська ліга авторських і суміжних прав» є організацією колективного управління, яка здійснює управління на колективній основі майновими правами суб»єктів авторського права і (або) суміжних прав (Т-1, а.с.18).

Враховуючи наведене та вимоги Закону України «Про авторське право і суміжні права» Позивач за первісним позовом уповноважений укладати договори про надання не виключних прав на використання об»єктів авторського права і (або) суміжних прав з особами, які в своїй діяльності використовують такі об»єкти у тому числі й з ТОВ «Гудвін».

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що враховуючи правовий статус ПО «Українська ліга авторських і суміжних прав» як організації колективного управління , яка наділена повноваженнями на самостійне управління правами суб»єктів авторського права і (або) суміжних прав - зміст оспорюваного договору №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. не свідчить про те, що його було укладено від імені та за рахунок ОП «Українська ліга музичних прав» згідно з умовами доручення №ЛУ-01/20/11 від 20.01.2011 р. Крім цього, місцевим господарським судом , вірно зазначено, що дослідження правовідносин між ПО «Українська ліга авторських і суміжних прав» та ОП «»Українська ліга музичних прав» , що виникли на підставі договору доручення №ЛУ-01/20/11 від 20.01.2011 р. є поза межами предмета доказування в даній справі і не впливає на чинність оспорюваного договору.

Також судова колегія вважає необґрунтованими посилання Скаржника, про те, що не відповідає законодавству п.1.1. додатку №2 до Договору (розмір щомісячної винагороди обчислюється виходячи з фіксованої ставки 980 грн. за кожен заклад користувача, зазначений у відповідних додатках до договору) та абз.2 п.3 додатку №2 до договору (сторонами погоджено, що УЛАСП буде розподіляти отриману від користувача винагороду (роялті) у відповідності до звітів мережевих українських радіостанцій про публічне сповіщення ними фонограм музичних творів за звітний період (календарний квартал), посилаючись на те, що, правовими актами не передбачено розмір винагороди (роялті) у вигляді фіксованої ставки, а розподіл винагороди (роялті) у відповідності до звітів мережевих українських радіостанцій суперечить нормам законодавства України. З огляду на те, що згідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо посилання Скаржника на те, що договір від імені Користувача (Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) підписано невідомою особою, що підтверджує відсутністю запису щодо прізвища, імені та по-батькові такої особи та наявність підпису, який не належить директору ТОВ «Гудвін» - Шерстюку Павлу Вікторовичу, у зв»язку з чим, такий укладено в неналежній письмовій формі, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» договори про передачу прав на виконання творів укладаються у письмовій формі.

Згідно ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

У п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями), зазначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як встановлено обставинами справи, 24.11.2011 р., 14.03.2012 р. та 27.03.2012 р. ТОВ "Гудвін" на виконання умов договору перерахувало на поточний рахунок позивача (відповідача за зустрічним позовом) кошти на загальну суму 4 980 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується реєстром платіжних документів (Т-1, а.с.23), що свідчить про схвалення дій представника, який уклав спірний договір від імені відповідача, що в силу приписів ст. 241 ЦК України не дає підстав для визнання цього договору недійсним із заявлених позивачем за зустрічним позовом підстав.

Також, Скаржник вказує на недосягнення між сторонами згоди відносно необхідних істотних умов, що на його думку, свідчить про неукладеність договору.

Однак, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що за своєю природою договір №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р є ліцензійним договором, за умовами якого користувачеві надано право (невиключну ліцензію) на здійснення публічного виконання оприлюднених музичних творів, фонограм, а також зафіксованих у фонограмах виконань, публічну демонстрацію відеограм, а також зафіксованих у відеограмах виконань.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. (ч.3 ст.1109 Цивільного кодексу України).

Зокрема, у п.2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями) зазначено, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Судова колегія зазначає, що з аналізу вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» вбачається, надання організаціям колективного управління можливість дозволяти використання об»єктів авторського права, які хоча й не перебувають в їх управлінні, але не вилучені з нього в установленому порядку, законодавець врахував специфіку діяльності суб'єктів господарювання, які здійснюють постійне використання великої кількості різноманітних об'єктів авторського права, завчасне визначення переліку яких (із встановленням правовласників та одержанням необхідного дозволу від кожного з них) є надмірно складним або взагалі неможливим (телерадіоорганізації; особи, що здійснюють ретрансляцію телерадіопрограм; власники закладів, де відбувається публічне виконання творів, тощо).

Такий підхід водночас забезпечує дотримання прав суб'єктів авторського права - як щодо дозволу на використання творів, так і стосовно отримання винагороди - та дозволяє суб'єктам господарювання здійснювати використання необмеженого переліку творів без порушення майнових авторських прав, уклавши відповідний договір з однією організацією колективного управління.

У Договорі №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. визначено його предмет, яким є надання Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" Товариству з обмеженою відповідальністю "Гудвін" дозволу (невиключної ліцензії) на публічне виконання оприлюднених музичних творів, фонограм, а також зафіксованих у фонограмах виконань, публічну демонстрацію відеограм, а також зафіксованих у відеограмах виконань, перелік яких є необмеженим, оскільки умовами договору не визначено будь-яких застережень щодо загального переліку або окремих об'єктів використання, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують вилучення із управління ПО "Українська ліга авторських і суміжних прав" певних об'єктів авторського права і (або) суміжних прав.

Відповідно до п. 4.1. Договору №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. такий набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.05.2012 р., а в частині невиконаних фінансових зобов'язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов'язань до їх повного виконання.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що у примірнику, який наявний у ТОВ «Гудвін» не зазначено строк дії договору (місце для відповідного запису залишено порожнім), що свідчить на його думку про відсутність погодження сторонами ще однієї істотної умови договору , а саме строку дії господарського договору.

Однак, судова колегія вважає вірним посилання суду, на те, що в силу прямої вказівки закону, у разі відсутності у ліцензійному договорі умови про строк договору він вважається укладеним на строк, що залишився до спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об'єкт права інтелектуальної власності, але не більше ніж на п'ять років. Якщо за шість місяців до спливу зазначеного п'ятирічного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на невизначений час. У цьому випадку кожна із сторін може в будь-який час відмовитися від договору, письмово повідомивши про це другу сторону за шість місяців до розірвання договору, якщо більший строк для повідомлення не встановлений за домовленістю сторін (ч.3 ст.1110 Цивільного кодексу України).

Відтак, вірним є висновок суду, що сторони узгодили предмет, ціну, спосіб використання творів, розмір і порядок виплат, строк дії договору, інші умови договору, а також під час укладення вищевказаного договору пропозицій щодо додаткових умов договору сторонами не висувалося, у зв'язку з чим договір №КБР-12/05/11 від 01.05.2011 р. є укладеним.

В матеріалах справи наявна заява Відповідача за зустрічним позовом від 23.02.2015 р. про застосування позовної давності (Т-1,а.с.153).

Як вбачається з матеріалів та обставин справи є відсутніми належні та допустимі докази порушення Відповідачем за зустрічним позовом прав та охоронюваних законом інтересів Позивача за зустрічним позовом, а відтак перебіг позовної давності не розпочався і не міг бути пропущений ТОВ «Гудвін» при зверненні до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового оборту або інших вимог , що звичайно ставляться .

Порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання ) (ст.. 610 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" зазначено наступне. Якщо ліцензійним договором передбачено оплатне використання об'єкта права інтелектуальної власності, ліцензіарові не може бути відмовлено у вимозі про стягнення плати з мотиву невикористання ліцензіатом відповідного об'єкта (якщо договір є чинним).

У відповідності до п.3.4. Договору, Користувач зобов'язався протягом п'яти днів письмово повідомити УЛАСП про припинення публічного виконання фонограм в закладах користувача, зазначених у відповідних додатках до цього договору. В разі несвоєчасного повідомлення про настання таких обставин користувач зобов'язався сплатити винагороду, узгоджену сторонами у відповідних додатках, у повному обсязі і за весь період.

У статті 614 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Гудвін» (відповідач за первісним позовом) подано заяву про застосування позовної давності (Т-1, а.с.146-147), з огляду на те, що станом на момент подання Позивачем позову сплив трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про сплату заборгованості за жовтень 2011 р. (26.09.2014 р.) та за листопад 2011 р. (27.10.2014 р.), а відтак вважає безпідставним нарахування Позивачем суми основного боргу з врахуванням індексу інфляції за жовтень 2011 р. та листопад 2011, а також за вказаний період 3% річних.

У п.4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами та доповненнями), зазначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Відповідачем за первісним позовом помилково трактовано датою подання позову 30.10.2014 р. (дату реєстрації заяви в канцелярії суду), в той час як датою подання слід вважати 24.10.2014 р., оскільки позовну заяву було надіслано засобами поштового зв'язку, що підтверджується відповідними штемпелями підприємства зв'язку на описі вкладення та поштовому конверті, адресованому Господарському суду Львівської області (Т-1, а.с.25).

Окрім цього, як вірно зазначено місцевим господарським судом, Позивачем здійснено розрахунок позовних вимог (суми боргу, інфляційних втрат та 3% річних) без врахування заборгованості за жовтень 2011 року (яку слід було сплатити 26.09.2011 р.), починаючи розрахунок із заборгованості за листопад 2011 року (27.10.2011 р.), тобто в межах позовної давності.

Відтак, враховуючи вищенаведене, місцевим господарським судом правомірно задоволено вимогу про стягнення 36 260, 00 грн. основного боргу

У відповідності до вимог ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних в сумі 1 638,74 грн., яка є обґрунтованою та правомірно задоволена до стягнення місцевим господарським судом.

Також, Позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про стягнення 2 019,44 грн. інфляційних втрат, однак як встановлено місцевим господарським судом і перевірено апеляційним господарським судом, розмір таких є більшим, однак до задоволення підлягає сума визначена Позивачем, оскільки таким не збільшено розмір позовних вимог, у відповідності до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

У п.2.6. Договору, зазначено, що у разі затримки платежів, Користувач зобов'язаний виплатити УЛАСП пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов»язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов»язання мало бути виконано (ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України).

У заяві про застосування позовної давності Відповідач за первісним позовом зазначив про пропуск Позивачем за первісним позовом строку позовної давності за вимогою про стягнення пені.

Згідно ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення пені застосовується строк позовної давності в один рік.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовна давність за вимогою про стягнення пені сплила лише щодо окремих періодів, а саме щодо пені, нарахованої за невиконання зобов'язань, які підлягали виконанню протягом жовтня 2011 року - березня 2013 року та частково щодо пені, нарахованої за невиконання зобов'язань, які мали бути виконані протягом квітня 2013 року - вересня 2013 року.

Враховуючи наведене місцевим господарським судом правомірно задоволено до стягнення, згідно здійсненого перерахунку 987,08 грн.

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33,34 ГПК України, апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 11.03.2015 р. у справі № 914/3867/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвін» - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено та підписано 08.06.2015 р.

Головуючий суддя Давид Л.Л.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Юрченко Я.О.