РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Справа № 906/178/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Маціщук А.В. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Житомирської області від 23.03.15р. у справі № 906/178/15 (суддя Маріщенко Л.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до відповідача Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2

про стягнення 68600,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р. у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Демянчука Ю.Г. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі №906/178/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Маціщук А.В. , суддя Крейбух О.Г.

Рішенням господарського суду Житомирської області у справі №906/178/15 від 23.03.15р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 20000,00 грн. авансу (передплати) та 532,65 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що в частині стягнення з відповідача передплати (попередньої оплати) в сумі 20000,00грн., яка отримана останнім за наявності правової підстави, позов задоволено, оскільки відповідач не повернув позивачу кошти, перераховані як "аванс по договору" та відповідно не виконав умови договору №020914 від 01.09.2014р. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій, то на виконання умов договору позивачем не було надано відповідачу замовлення (в якому визначено асортимент, сортамент, номенклатура за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами тощо) та специфікації (п.7.1 договору). Відтак позивачем не доведено факт прострочення відповідачем основного зобов'язання, і як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення сум відповідальності.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 23.03.15р. у справі 906/178/15 в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20000грн.00коп. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що ним порушено норму ст. 224 Господарського кодексу України, оскільки ОСОБА_3 як учасником господарських відносин, було порушено господарське зобов'язання. В той же час, ОСОБА_2 не порушив жодних зобов'язань, взятих ним на підставі Договору поставки від 01.09.2014р. Сума в розмірі 20 000,00 грн. була перерахована на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за зобов'язання по іншому договору, а не по договору поставки №020914 від 01.09.2014р.

Позивач не скористався правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності ч.2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судового акту.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду, а. с. 73-75).

Норма статті 22 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що брати участь в господарських засіданнях - це право, а не обов'язок сторін.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, представники належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення її розгляду до суду не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін.

Рівненський апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 23.03.15р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 вересня 2014 року між ФОП ОСОБА_2, який є постачальником, та ФОП ОСОБА_3, який є покупцем, строком на три роки був укладений договір поставки № 020914 (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язався систематично поставляти у зумовлені договором або додатковою угодою до нього строки та на інших умовах покупцеві товар, а покупець зобов'язується приймати вказаний товар і сплачувати за нього ціну, вказану в товарних, видаткових накладних, рахунках та згідно додатків замовлень покупця на поставку, в строки та на умовах, встановлених цим договором - специфікації. Сторони дійшли взаємної згоди, що вартість товару, зазначеного в специфікації, складає 5 400 грн. за 1 м3.

Відповідно до п.2.1 договору якість, кількість і асортимент товару визначається за згодою сторін за специфікацією на підставі попередніх замовлень покупця.

Згідно з абз.2 п.2.1 договору покупець зобов'язався приймати кожну партію товару в разі, якщо товар, який передається за кількістю, якістю, асортиментом та ціною відповідає кількісним, якісним, асортиментним та ціновим ознакам, вказаним покупцем в його специфікації.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється на підставі замовлень покупця, специфікації та повинна бути надана не пізніше 50 календарних днів з моменту підписання договору (п. 3.4 договору).

Мінімальна партія товару - 30 куб.м. (п.3.5 договору).

Відповідно п. 5.1 договору, товар оплачується покупцем по погодженій сторонами ціні, зазначеній в специфікації, а згідно п.5.6 сторони дійшли згоди про те, що покупець бере на себе зобов'язання сплатити невизначену в договорі у гривнях суму передплати протягом 5 робочих днів з моменту підписання даного договору.

Згідно з п.7.1 постачальник зобов'язався поставляти на протязі терміну дії договору у кількості, асортименті, зазначених у специфікації покупця, за умов даного договору і додатків до нього, а покупець зобов'язався приймати та своєчасно оплачувати товар відповідно до умов даного договору і додатків.

Пунктом 11.3 договору передбачено, що у випадку неналежного виконання договору (особливо п.3.5 даного договору) постачальник зобов'язується повернути всю суму переплати та сплатити штраф у сумі 30% від суми договору.

Судом встановлено, що згідно платіжного доручення № від 02.09.2014 з призначенням платежу "аванс по договору" та виписки з особового рахунку ОСОБА_3 02.09.2014 з рахунку останнього на рахунок ОСОБА_2 надійшло 10 000,00 грн.

Також, згідно платіжного доручення № від 13.11.2014 з призначенням платежу "авансування по договору" та виписки з особового рахунку ОСОБА_3 13.11.2014 з рахунку останнього на рахунок ОСОБА_2 надійшло 10 000,00 грн. як оплата "авансування по договору".

27.11.2014 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу № 101, згідно якої позивач просив повернути 20000,00грн. в зв'язку з невиконанням умов договору № 020914 від 01.09.2014 (а.с.22). Підтвердженням отримання відповідачем даної вимоги є лист від 03.12.2014, згідно якого відповідач не підтвердив та не спростував факт отримання коштів в сумі 20000,00 грн. (а. с. 40)

Оскільки відповідач не повернув позивачу кошти в сумі 20 000,00 грн., позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визначаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 2 ст. 693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно п. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд першої інстанції задоволив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача передплати в сумі 20000,00 грн., яка отримана останнім за наявності правової підстави, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 48600,00 грн.

Згідно ст. 199 Господарського кодексу України, виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У рази, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Позивач звертався до суду про стягнення з відповідача на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 штраф у розмірі 48600,00 грн. за порушення строків поставки товару, обумовлену договором, який укладений сторонами без заперечень та зауважень.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Способи забезпечення виконання зобов'язання покликані охороняти інтереси менш захищеної сторони за договором шляхом покладення додаткового зобов'язального обтяження на боржника та/або на третю особу. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов'язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, при поруці та гарантії.

Способи забезпечення зобов'язань - це встановлені законом чи договором забезпечувальні засоби майнового характеру, що існують, як правило, у вигляді акцесорних зобов'язань, які спрямовані на стимулювання боржника до здійснення виконання та/або іншим чином гарантують захист майнового інтересу кредитора у разі неспроможності боржника.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Таким чином, ці види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, як спосіб забезпечення, ще й повинні мати компенсаційний характер санкції за порушення господарсько-правових зобов'язань. Норми господарського права не визначають, який саме характер (майновий чи грошовий) носить зобов'язання, при порушенні строків виконання якого до боржника застосовуються штрафні санкції. Згідно ч.2 ст.4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим кодексом. Тому в даному випадку слід керуватися нормами господарського права та частини 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, що передбачають можливість застосування такого виду як пеня за прострочку виконання не грошового договірного зобов'язання в розмірі, обумовленому сторонами в договорі згідно норм ст. 627 Цивільного кодексу України, яка передбачає свободу договору.

Частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Постановами Верховного Суду України від 27.09.05 р., 22.11.10 р. № 14/80-09-2056 та від 20.12.10 р. № 06/113-38 встановлено, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт прострочення відповідача основного зобов'язання.

Зазначене обґрунтування щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 48600,00 грн. місцевий господарський суд відхилив правомірно, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також оцінюючи правильність прийнятого судового рішення, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду звертає увагу на наступне.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що згідно платіжного доручення № від 02.09.2014р. з призначенням платежу "аванс по договору" та виписки з особового рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 02.09.2014р. на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшло 20 000,00 грн. Однак, дана сума була перерахована на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за зобов'язання по іншому договору.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 року у справі №906/178/15 зобов'язано апелянта до початку судового засідання через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду подати належним чином засвідчену копію договору, укладеного між підприємцем ОСОБА_2 та підприємцем ОСОБА_3, на виконання якого було перераховано 20 000,00 грн. (інший договір, відмінний від договору №020914 від 01.09.14р.); належним чином засвідчені копії рахунків-фактур; видаткових накладних, специфікацій (за наявності). У разі відсутності вказаних письмових доказів - письмові пояснення з цього приводу.

Проте, витребовувані судом документи скаржником не надані. Також будь-які письмові докази, пояснення з приводу неможливості виконання вимог вищезазначеної ухвали на день засідання через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду не надходили, що ставить під сумнів існування договору, укладеного між підприємцем ОСОБА_2 та підприємцем ОСОБА_3, на виконання якого було перераховано 20 000,00 грн. (інший договір, відмінний від договору №020914 від 01.09.14р.)

Висновки, які зроблені судом першої інстанції з приводу задоволення позову частково, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача 20000,00 грн. авансу (передплати) та 532,65 грн. судового збору та відмови у решті позову, відповідають чинному законодавству.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 01.04.15р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 23 березня 2015 року у справі №906/178/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/178/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Крейбух О.Г.