КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа№ 910/29354/14-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Мартюк А.І.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Міщенко А.П. - представник

розглянувши в відкритому судовому засідання матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2015 року у справі № 910/29354/14-г (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»

про визнання недійсним п. 10.11. договорів фінансового лізингу та стягнення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2015 року у справі № 910/29354/14-г позовні вимоги Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус» задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус» 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» звернулося до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2015 року у справі № 910/29354/14-г та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Транспортне агентство «Ікарус» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято: при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи; при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; висновки суду викладені у оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи; судом було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 20.03.2015 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 01.04.2015 року.

Представник позивача 18.03.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 розгляд справи відкладено на 13.05.2015 у зв'язку з неявкою представника позивача.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. на лікарняному, для розгляду справи № 910/29354/14-г визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Тарасенко К.В., суддів: Мартюк А.І., Тищенко О.В.

У судове засідання 13.05.2015 представник позивача повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши думку представника відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинговою компанією «Автофінанс» (лізингодавець) та Приватним підприємством «Транспортне агентство «Ікарус» (лізингоодержувач) укладено договори фінансового лізингу (надалі - Догори фінансового лізингу), а саме:

- договір фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

- договір фінансового лізингу № 010402 від 02.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

- договір фінансового лізингу № 010401 від 03.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

- договір фінансового лізингу № 010400 від 02.07.2014, згідно умов якого предметом лізингу по договору є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого складає 369 500,00 грн., яка узгоджена у додатку № 1 до договору;

Умови укладених Договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, № 010400 від 02.07.2014, № 010401 від 03.07.2014, № 01402 від 02.07.2014 - є ідентичними.

Відповідно до п. 1.3 Договорів фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмети лізингу у власність та передати предмети лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 1.9 Договорів фінансового лізингу узгоджено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в договорі та за бажанням лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту передачі предмету у користування. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Пунктами 3.1 Договорів фінансового лізингу встановлено обов'язки лізингодавця, зокрема передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку та на умовах, встановлених договором (п.п. 3.1.1).

Згідно до положень пунктів 4.1 Договорів фінансового лізингу лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на поточний рахунок лізингодавця та комісії за передачу предмета лізингу відповідно до умов договору.

У відповідності до п. 8.1 Договорів фінансового лізингу встановлено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до договорів, у яких зокрема сторонами узгоджено розмір комісії за організацію за кожним договором в сумі 36 950,00 грн. та комісія за передачу за кожним договором в сумі 11 085,00 грн.

Згідно пунктів 8.2 Договорів фінансового лізингу, сторонами узгоджено склад лізингових платежів, а саме:

- перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацію); аванс ціни предмет лізингу, який розраховується як авансовий платіж; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією предмету лізингу на користь лізингоотримувача; періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу;

- періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу;

- другого лізингового платежу;

- періодичного лізингового платежу.

За умовами п. 8.5 Договорів фінансового лізингу, усі поточні авансові та лізингові платежі по договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1 по 10 число поточного місяця, згідно узгоджених додатками № 1 та № 2 графіків.

Згідно п.п. 10.11 Договорів фінансового лізингу у випадку розірвання договорів лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

На підтвердження сплати позивачем на користь відповідача авансових платежів та комісійної винагороди за Договорами фінансового лізингу, позивачем надано наступні платіжні доручення:

- № 120 від 03.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010401 від 03.07.2014»;

- № 121 від 03.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010399 від 03.07.2014»;

- № 140 від 22.07.2014 на суму 62 800,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014»;

- № 127 від 21.07.2014 на суму 30 000,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014»;

- № 125 від 10.07.2014 на суму 55 000,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014»;

- № 124 від 10.07.2014 на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010401 від 03.07.2014»;

- № 122 від 10.07.2014 на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010399 від 03.07.2014»;

- № 123 від 10.07.2014 на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010400 від 10.07.2014»;

- № 118 від 02.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010400 від 02.07.2014»;

- № 119 від 02.07.2014 на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010402 від 02.07.2014».

З наведеного вбачається та не заперечується сторонами, що позивачем було загалом сплачено за Договорами фінансового лізингу 147 800,00 грн. комісії за організацію та 145 100,00 грн. авансових платежів, з яких позивачем заявлено до стягнення 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісії.

За твердженням позивача, відповідачем було повідомлено про неможливість надання позивачу в лізингове користування за договорами фінансового лізингу обумовлених договорами предметів лізингу (автобусів БАЗ- еталон А08115) за узгодженою їх вартістю в сумі 369 500,00 грн. кожен, а запропоновано позивачу інші автобуси вартістю 496 000,00 грн. кожен, що відображено у листі позивача № 128 від 29.08.2014 (т. 1 а.с. 88), яким позивач повідомив відповідача про необхідність повернення здійснених авансових платежів.

Листами від 30.09.2014 № 714 та від 12.11.2014 № 991 відповідач повідомив позивача про те, що договори фінансового лізингу вважаються розірваними з 03.09.2014.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування вимог про визнання недійсними пунктів 10.11 Договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014, № 010400 від 02.07.2014, № 010401 від 03.07.2014, № 01402 від 02.07.2014 позивач посилався на суперечність наведених пунктів договорів ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки положення оспорюваних пунктів не встановлюють розмір штрафу у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні суми зобов'язання, що є підставою для визнання їх недійсними в силу ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Положеннями ч.ч. 1 , 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Нормами ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З урахуванням наведеного вище, судом встановлено, що сторонами у п.п. 10.11 Договорів фінансового лізингу узгоджено застосування штрафної санкції - штрафу у розмірі 30% від сплаченої сум авансових платежів у випадку розірвання договору фінансового лізингу лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, що на момент укладення Договорів фінансового лізингу жодним чином не суперечило приписам ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, з огляду на те, що приписами наведених статей чітко визначено штраф, як вид неустойки, за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, а сторонами правочинів визначено його розмір.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави для визнання недійсними п.п. 10.11. Договорів фінансового лізингу в силу ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні, і вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. неповернених комісійних платежів, колегія суддів зазначає наступне.

Нормами ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право:

1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Частинами 1 та 3 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У відповідності до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 Цивільного кодексу України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідач всупереч п.п. 3.1.1 п. 3.1, п. 4.1 Договорів фінансового лізингу не передав лізингоодержувачу у встановлений строк (не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу) обумовлені договором предмети лізингу (автобуси БАЗ-Еталон А08115) за узгодженою між сторонами вартістю (369500,00 грн.). У зв'язку з наведеним обставинами сторонами узгоджено розірвання договорів фінансового лізингу з 03.09.2014. Доказів протилежного суду станом на момент вирішення спору не надано.

В свою чергу, суд враховує і ту обставину, що вина лізингоодержувача (позивача) у розірванні договорів фінансового лізингу - відсутня, оскільки ним вчинено обумовлені законом та Договорами дії щодо перерахування авансових платежів та сплати комісійної винагороди, проте, саме лізингодавцем в порушення п.п. 3.1.1 п. 3.1, п. 4.1 Договорів фінансового лізингу не було передано лізингоодержувачу у встановлений строк обумовлені договором предмети лізингу за узгодженою між сторонами вартістю (369 500,00 грн.).

З наведеного вбачається, що в силу ч. 3 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» у відповідача перед позивачем наявне грошове зобов'язання по поверненню сплачених позивачем за Договорами фінансового лізингу 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів, яке відповідачем не виконано, а відповідно позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів - є законними, обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2015 року по справі № 910/29354/14-г залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/29354/14-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

А.І. Мартюк