ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Справа № 910/28554/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого),
Катеринчук Л.Й. (доповідача), Куровського С.В.
розглянувши касаційну скаргуУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Комерційний Банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни
на постанову та рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року
у справі господарського суду № 910/28554/14 міста Києва
за позовомТОВ "Каховка Пром-Агро"
до ПАТ "Комерційний Банк "Надра"
про зобов'язання вчинити певні дії
у судовому засіданні взяли участь представники :

Компанії ВЕСДІКС ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (VESDIX INVESTMENTS LIMITED): Бабій Р.В. (довіреність від 06.03.2015 року),
ТОВ "Каховка Пром-Агро":Ларіонова О.О. (довіреність від 17.03.2015 року),
ПАТ "Комерційний Банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни: Волинський А.В. (довіреність №13-11-10137 від 27.04.2015 року).
ВСТАНОВИВ :

ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2014 року порушено провадження у справі №910/28554/14 за позовом ТОВ "Каховка Пром-Агро" (далі - позивача) до ПАТ "Комерційний Банк "Надра" (далі - відповідача) про зобов'язання вчинити певні дії, а саме: перерахувати на рахунок позивача 237 708 820, 79 грн., які, на думку позивача, було безпідставно списано відповідачем з банківського рахунку позивача на погашення його заборгованості перед банком з оплати відсотків за користування кредитними коштами та сплати винагороди за обслуговування акредитивів в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного у справі про банкрутство позивача (том 1, а.с. 1 - 2).

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року (суддя Марченко О.В.) у задоволенні позову відмовлено, стягнено з позивача в доход Державного бюджету України 73 080 грн. судового збору. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірне зарахування банком коштів позивача (боржника у справі про банкрутство) на погашення поточних вимог відповідача, які виникли упродовж 2011-2014 років тривання процедури банкрутства ТОВ "Каховка Пром-Агро" (справа №27/25Б-908/4661/14) та відсутність підстав для повернення спірної суми позивачу на його поточний рахунок у відповідача (банку, який перебуває в процедурі тимчасової адміністрації) (том 2, а.с. 63 - 68).

18.02.2015 року Компанія ВЕСДІКС ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (VESDIX INVESTMENTS LIMITED), яка не брала участі у даній справі, однак, вважаючи, що у зв'язку із прийняттям зазначеного рішення місцевий господарський суд вирішив питання про її права та обов'язки як конкурсного кредитора у справі №27/25Б-908/4661/14 про банкрутство ТОВ "Каховка Пром-Агро" (позивач у даній справі), який не зможе одержати задоволення своїх кредиторських вимог до боржника в порядку черговості, визначеної положеннями статті 31 Закону про банкрутство (в редакції, чинній до 19.01.2013 року), оскільки спірні грошові кошти, які банк-відповідач списав з банківського рахунку позивача, було спрямовано на погашення поточної заборгованості позивача перед відповідачем, що виникла в період після порушення щодо підприємства-позивача справи про банкрутство ухвалою господарського суду від 04.02.2011 року, звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції від 26.01.2015 року в частині стягнення з позивача 73 080 грн. судового збору та змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, зазначивши про те, що проведене ПАТ "Комерційний Банк "Надра" списання грошових коштів з рахунку ТОВ "Каховка Пром-Агро" в розмірі 237 708 820, 79 грн. здійснене в рахунок погашення вимог ПАТ "Комерційний Банк "Надра" у справі №27/25Б-908/4661/14 про банкрутство ТОВ "Каховка Пром-Агро" першої черги на суму 97 884 490 грн. та четвертої черги на суму 139 824 330, 79 грн. (том 2, а.с. 72 - 95).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року апеляційну скаргу Компанії ВЕСДІКС ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (VESDIX INVESTMENTS LIMITED) на рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року у справі №910/28554/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.03.2015 року, який неодноразово відкладався ухвалами суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 71, 145 - 146, 181 - 182).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Шаптали Є.Ю., суддів: Скрипки І.М., Гончарова С.А.) апеляційну скаргу Компанії ВЕСДІКС ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (VESDIX INVESTMENTS LIMITED) залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року у даній справі - без змін. При цьому, мотивувальна частина постанови апеляційного суду щодо підстав для відмови в позові про зобов'язання відповідача вчинити дії та повернути на поточний рахунок позивача спірну суму обґрунтована з посиланням на інші обставини: зарахуванням 02.02.2011 року коштів з поточного рахунку позивача на погашення існуючих зобов'язань за кредитними договорами перед відповідачем, проведеним позивачем до моменту порушення провадження у справі про банкрутство ухвалою суду від 04.02.2011 року (том 3, а.с. 17 - 23).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Компанія ВЕСДІКС ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (VESDIX INVESTMENTS LIMITED) (далі - скаржник-1), ТОВ "Каховка Пром-Агро" (далі - скаржник-2) та Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Комерційний Банк "Надра" Стрюкова Ірина Олександрівна (далі - скаржник-3) звернулися до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами.

Скаржник-1 просив скасувати постанову апеляційного суду від 24.03.2015 року в цілому та рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ "Каховка Пром-Агро" до Державного бюджету України 73 080 грн. судового збору та в частині мотивації прийняття рішення, обґрунтовуючи невірним розрахунком судами суми судового збору, що підлягає до сплати за подання даного позову, зазначаючи про немайновий характер позовних вимог, а також порушенням судами положень статей 1, 12, 31 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року.

Скаржник-2 не погодився із оскаржуваними судовими рішеннями в частині покладення на нього обов'язку щодо сплати в доход Державного бюджету України 73 080 грн. судового збору з посиланням на помилковість висновків судів про правову природу даного спору як майнового, та просив скасувати прийняті у справі судові рішення в оскаржуваних частинах.

Скаржник-3 просив скасувати постанову апеляційного суду від 24.03.2015 року та рішення суду першої інстанції від 26.01.2015 року в цілому та прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у касаційній скарзі ПАТ "Комерційний Банк "Надра", мотивуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 598, 599, 601, 1048, 1054, 1071 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та помилковістю висновків за змістом оскаржуваних судових рішень про майновий характер позовних вимог. При цьому, скаржник доводив неправомірність висновків апеляційного суду про припинення зобов'язань за кредитними договорами та договорами про обслуговування акредитивів шляхом перерахування коштів згідно платіжного доручення від 02.02.2011 року та заяви позивача (боржника) від 02.02.2011 року з поточного рахунку боржника на виконання його зобов'язань перед ПАТ "Комерційний Банк "Надра", які виникли до 02.02.2011 року та наполягав на правомірності його дій по списанню за власною ініціативою 25.07.2014 року спірних коштів на задоволення поточних грошових вимог банку за кредитними договорами та договорами з обслуговування акредитивів, які виникли у процедурі банкрутства позивача за період з 04.02.2011 року по 24.07.2014 року. З огляду на зазначене, скаржник-3 просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти власне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити дії з повернення незаконно списаних коштів на поточний рахунок позивача у справі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 29.04.2015 року у задоволенні клопотання Компанії ВЕСДІКС ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (VESDIX INVESTMENTS LIMITED) про повернення касаційної скарги ПАТ "Комерційний Банк "Надра" за вих. №1-4-8804 від 14.04.2015 року на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року у даній справі відмовлено із зазначених в ухвалі підстав, прийнято до провадження касаційні скарги трьох скаржників, об'єднано їх в одне касаційне провадження та призначено їх до розгляду у судовому засіданні на 19.05.2015 року о 10 год. 10 хв.

15.05.2015 року скаржники 1, 2 звернулися до Вищого господарського суду України зі заявами про відмову від касаційних скарг на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 року в частині стягнення з позивача до Державного бюджету України 73 080 грн. судового збору та мотивації прийняття рішення.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.05.2015 року прийнято відмови скаржників 1, 2 від касаційних скарг на постанову апеляційного суду від 24.03.2015 року та рішення суду першої інстанції від 26.01.2015 року в оскаржуваних частинах, касаційні провадження за їх касаційними скаргами припинено.

Відтак, рішення судів апеляційної та першої інстанцій є предметом перегляду по суті за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Комерційний Банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни (скаржника-3).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.05.2015 року розгляд касаційної скарги скаржника-3 на постанову апеляційного суду від 24.03.2015 року та рішення суду першої інстанції від 26.01.2015 року відкладено на 26.05.2015 року та зобов'язано скаржника подати ряд документів, які стосуються провадження у справі про банкрутство №27/25б.

26.05.2015 року, до початку судового засідання у справі, через канцелярію Вищого господарського суду України представником позивача Ларіоновою О.О. надано зазначені документи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 24.03.2015 року та рішення суду першої інстанції від 26.01.2015 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги скаржника-3, вислухавши представників скаржника-1 - Бабія Р.В., скаржника-2 - Ларіонову О.О. та скаржника-3 - Волинського А.В., дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1071 ЦК України визначено обов'язок банку списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження, або без розпорядження клієнта на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Згідно з частинами 1, 3 статті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час; залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Статтею 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. Внутрішньобанківський переказ виконується в строк, встановлений внутрішніми нормативними актами банку, але не може перевищувати двох операційних днів.

Відповідно до пунктів 20.1, 20.6 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року, поточні рахунки клієнтів банків закриваються, зокрема, на підставі заяви клієнта. Банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком [з виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо]. Датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день. Якщо на поточному рахунку власника немає залишку коштів, а заява подана в операційний час банку, то датою закриття поточного рахунку є день отримання банком цієї заяви. У заяві про закриття поточного рахунку (паперовій копії заяви в електронній формі) головний бухгалтер банку або інша уповноважена особа банку зазначає дату та час отримання заяви, дату закриття рахунку та засвідчує це своїм підписом. Заява про закриття поточного рахунку зберігається в справі з юридичного оформлення рахунку. У день закриття поточного рахунку банк зобов'язаний видати клієнту довідку про закриття рахунку.

Отже, під час закриття поточного рахунку між банком та його клієнтом виникають зобов'язальні правовідносини з вчинення банком певних дій та зобов'язання про перерахування банком залишку коштів на рахунку клієнта банку згідно платіжного доручення клієнта банку, яке за своєю правовою природою є грошовим. Платіжне доручення про перерахування коштів клієнта виконується банком не пізніше наступного робочого дня і в цей же день рахунок вважається закритим, а дія договору поточного рахунку припиняється.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями статей 1087, 1088 ЦК України передбачено, що розрахунки між юридичними особами провадяться в безготівковій формі, а також можуть провадитися готівкою, якщо інше не встановлено законом. При здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту.

Згідно з частиною 1 статті 1093 ЦК України, у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара.

Відтак, між сторонами кредитних договорів, договорів з обслуговування акредитиву (статті 1054, 1093 ЦК України) та договорів з обслуговування поточного рахунку боржника (стаття 1075 ЦК України) виникають грошові вимоги, які за певних обставин можуть бути зустрічними та зараховуватися в порядку статті 601 ЦК України.

Згідно зі статтею 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також строк виконання яких не встановлений або визначений моментом вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року), мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Отже, мораторій на задоволення грошових вимог конкурсних кредиторів виникає з моменту порушення провадження у справі про банкрутство та не забороняє проведення зарахування зустрічних вимог кредитора і боржника до моменту порушення провадження у справі про банкрутство відповідно до поданої однією із сторін заяви.

Згідно з частиною 1 статті 33 та частиною 2 статті 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 23.04.2007 року між відповідачем (банк) та позивачем (клієнт) укладено Договір №730 банківського рахунку, за умовами якого банк зобов'язався відкрити клієнтові поточний рахунок №3001 в українських гривнях для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов цього Договору та законодавства України; банк вправі здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта лише у випадках, передбачених чинним законодавством України; Банк має право, а позичальник цим доручає Банку самостійно, без додаткового узгодження з позичальником, списувати грошові кошти, з поточного(-их) рахунку(-ів) позичальника, відкритого(-их) у Банку на погашення простроченої заборгованості за кредитами, кредитними лініями, овердрафтами, факторингом та/або відсотками за ними та/або будь-яких інших прострочених платежів (комісій, неустойки тощо); Договір набирає чинності з дати його належного оформлення та укладений на невизначений строк (пункти 1.1., 2.1.4., 2.1.13., 8.1. Договору №730) (том 1, а.с. 32-35).

Судами встановлено обставини укладення сторонами спору Договору №730/1 банківського рахунку, згідно з яким банк зобов'язався відкрити клієнтові поточний рахунок №3001 (980) для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов Договору та законодавства України, а також приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум із рахунку та проведення інших операцій з рахунком, що передбачені чинним законодавством України. Операції за рахунком здійснюються після отримання від клієнта повідомлення з відміткою про взяття рахунку та облік органом державної податкової служби; банк має право здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта лише у випадках, передбачених чинним законодавством України; Банк має право, а позичальник цим доручає Банку самостійно, без додаткового узгодження з позичальником, списувати грошові кошти, з поточного(-их) рахунку(-ів) позичальника, відкритого(-их) у Банку на погашення простроченої заборгованості за кредитами, кредитними лініями, овердрафтами, факторингом та/або відсотками за ними та/або будь-яких інших прострочених платежів (комісій, неустойки тощо); Договір набирає чинності з дати його належного оформлення та укладений на невизначений строк (пункти 1.1., 2.1.4., 2.1.13., 8.1. Договору №730/1) (том 1, а.с. 36 - 39).

Також судами встановлено, що в період з 2006 по 2008 роки між позивачем та відповідачем було укладено ряд кредитних договорів та договорів на відкриття й оплату документарного акредитива (том 1, а.с. 73 - 250, том 2, а.с. 1 - 39).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, відповідно до підпункту 3.3.1. пункту 3.3. кредитного договору №25/6/2007/840-К/6 від 30.01.2007 року, у випадку несвоєчасного повернення траншів в межах кредитної лінії та/або несплати/несвоєчасної сплати відсотків за ними, а також будь-яких інших платежів, в тому числі будь-яких комісій, плат, штрафних санкцій, Банк відповідно до частини другої статті 1071 ЦК України та пункту 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ №22 від 21.01.2004 року (далі - Інструкції) має право, а позичальник цим доручає Банку самостійно, без додаткового узгодження з позичальником, списувати грошові кошти з поточного(-их) рахунку(-ів) позичальника, відкритого(-их) у Банку, на погашення простроченої заборгованості за траншами в межах кредитної лінії та/або відсотками за ними (том 1, а.с. 75); аналогічна умова міститься у кредитних договорах №25/6/2007/840-К/13 від 09.02.2007 року, №25/6/2007/980-К/14 від 09.02.2007 року, №25/6/2007/840-К/15 від 09.02.2007 року та №27/5/2008/980-К/19 від 05.03.2008 року.

Судами встановлено, що підпунктами 4.1.8. пунктів 4.1. договорів на відкриття й оплату документарного акредитива №331 від 25.04.2006 року та №355 від 12.07.2006 року сторони визначили, що Банк має право самостійно, без додаткового погодження з клієнтом списувати зі всіх рахунків клієнта, відкритих у Банку, суми заборгованості за договором (том 2, а.с. 14, 19 - зворот); аналогічна умова міститься у договорах на відкриття й оплату документарного акредитива №653 від 11.06.2008 року, №620 від 17.04.2008 року, №599 від 19.03.2008 року, №593 від 07.02.2008 року, №553 від 22.01.2008 року та №547 від 30.01.2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.07.2014 року банк надіслав позивачу лист за вих. №1-5-10660, в якому вимагав негайного погашення заборгованості з оплати відсотків за користування кредитними коштами та сплати банку-відповідачу винагороди за обслуговування акредитивів на загальну суму 237 708 820, 79 грн. за період з 04.02.2011 року по 24.07.2014 року (том 2, ас. 47); однак, позивач спірні грошові кошти на користь банку не сплатив, що, на думку відповідача, стало підставою для проведення відповідачем 25.07.2014 року списання в односторонньому порядку грошових коштів з поточного банківського рахунку позивача.

Також, судом першої інстанції встановлено обставини порушення відносно позивача провадження у справі №27/25Б про банкрутство ухвалою місцевого господарського суду від 04.02.2011 року та введення мораторію на задоволення вимог конкурсних кредиторів, внаслідок чого суд дійшов висновку про правомірність списання банком нарахованої поточної заборгованості визначеної згідно розрахунку в матеріалах справи як штрафні санкції (3% річних на основну суму кредиту та 3% річних на відсотки) з посиланням на статтю 19 Закону про банкрутство, в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року (том 2, а.с. 40, 48-49, 66-67).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про правомірне зарахування банком (відповідачем) спірних коштів позивача на погашення поточних вимог відповідача, що виникли у зв'язку з користуванням позивачем кредитними коштами банку в період з моменту порушення щодо позивача справи про банкрутство №27/25Б ухвалою від 04.02.2011 року до 24.07.2014 року включно. При цьому, керуючись положеннями частини 5 статті 19 Закону про банкрутство в редакції, чинній з 19.01.2013 року, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на списання відповідачем спірних грошових коштів із банківського рахунка позивача-боржника, оскільки вимоги банку на спірну суму грошових коштів, що відповідає ціні позову, є поточними за своєю правовою природою.

Також, з огляду на прийняття рішення про відмову в позові та майновий характер позовних вимог (про зобов'язання банку-відповідача вчинити певні дії, а саме: перерахувати безпідставно списані із банківського рахунку позивача грошові кошти на суму 237 708 820, 79 грн.), встановивши обставини неповної несплати позивачем судового збору при зверненні до господарського суду із позовною заявою, суд першої інстанції стягнув з позивача в доход Державного бюджету України судовий збір в розмірі 73 080 грн.

Переглянувши справу в повному обсязі, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції за змістом резолютивної частини оскаржуваного судового рішення про відмову у задоволенні позову та покладення обов'язку щодо сплати судового збору за подання позовної заяви майнового характеру на позивача, однак, змінив мотивацію прийняття рішення за результатами розгляду позову по суті, дослідивши більш повно обставини справи та встановивши інші обставини, які є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про повернення списаної банком суми на поточний рахунок позивача. Також, апеляційним судом застосовано положення статей 1, 12 Закону про банкрутство, в редакції, яка існувала до внесення змін Законом України №4212-VI від 22.12.2011 року, з огляду на порушення справи про банкрутство позивача 04.02.2011 року, що узгоджується з пунктом 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року.

Так, апеляційним судом встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 08.04.2010 року у справі №19/221-09, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, за первісним позовом ВАТ "КБ "Надра" до відповідача-1 - Дочірнього підприємства "КВМ", відповідача-2 - ЗАТ "Каховка Пром-Агро" та за зустрічним позовом ЗАТ "Каховка Пром-Агро" до відповідача-1 - ВАТ "КБ "Надра", відповідача-2 - Дочірнього підприємства "КВМ" про визнання угоди недійсною стягнено із ЗАТ "Каховка Пром-Агро" заборгованість з повернення кредитів, зі сплати відсотків за користування кредитами, зі сплати акредитивів, зі сплати комісійних винагород, по пені за прострочення платежів та втрат від інфляції на загальну суму 258 157 502, 73 грн. та судові витрати у справі в розмірі 25 736 грн., а всього 258 183 238, 73 грн. (том 2, а.с. 217 - 230).

Апеляційним судом встановлено обставини відкриття органом державної виконавчої служби 30.11.2010 року виконавчого провадження №22938861 з виконання зазначеного рішення господарського суду; з метою добровільного виконання боржник у виконавчому провадженні (позивач у даній справі) платіжним дорученням №505 від 06.12.2010 року перерахував на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби грошові кошти на суму 258 183 238, 73 грн. (том 2, а.с. 237); в подальшому, у зв'язку із перешкоджанням стягувачем (відповідач у даній справі) провадженню виконавчих дій (ненаданням координат власного рахунку для отримання коштів), 20.12.2010 року державним виконавцем органу державної виконавчої служби прийнято постанову про повернення виконавчого документа без виконання, а розпорядженням державного виконавця №512/8 від 20.12.2010 року грошові кошти в розмірі 258 183 238, 73 грн. повернено на поточний рахунок №3001 (980) ЗАТ "Каховка Пром-Агро", відкритий у ВАТ "КБ "Надра" згідно Договору №730/1 банківського рахунку (том 1, а.с. 238-241).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, у зв'язку з повторним пред'явленням банком-стягувачем наказу господарського суду у справі №19/221-09 до виконання, 21.01.2011 року державним виконавцем органу державної виконавчої служби прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №23813344 (том 2, а.с. 250); з метою погашення заборгованості перед банком (відповідач у даній справі) в добровільному порядку боржник (позивач у даній справі) звернувся до банку з вимогою про списання з його поточного рахунку №3001 (980), відкритого в установі банку-відповідача, грошових коштів на суму 258 183 238, 73 грн., яку банк отримав 02.02.2011 року (вх. №4229) (том 2, а.с. 256 - 257).

Також, апеляційним судом встановлено обставини звернення позивача-боржника до банку-відповідача зі заявою про закриття поточного рахунку №3001 (980), в якій позивач, як клієнт банку, просив закрити спірний банківський рахунок та перерахувати наявні на ньому грошові кошти в сумі 258 183 238,73грн. на рахунок банку-стягувача на погашення заборгованості за наказом господарського суду Київської області №19/221-09 від 26.10.2010 року; до зазначеної заяви позивач додав оригінал платіжного доручення на перерахування грошових коштів на суму 258 183 238, 73 грн. у двох примірниках; заяву банк отримав 02.02.2011 року (вх. №4227), до моменту порушення справи про банкрутство позивача (том 2, а.с. 258-261).

Відповідно до статті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Звертаючись до банку з вимогою про закриття поточного рахунку, позивач фактично просив відповідача виконати обов'язок, визначений умовами договору банківського рахунку та положеннями цивільного законодавства, перерахувавши залишок коштів згідно платіжного доручення позивача на задоволення вимог банку за кредитними договорами та рішенням суду. Відповідно до статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", пункту 20.6 Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року, банк (відповідач) за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком з перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта не пізніше ніж наступного робочого дня. Отже, датою закриття поточного рахунку клієнта банку слід вважати день подання заяви, якщо кошти на рахунку відсутні, або наступний робочий день, якщо разом із заявою про закриття рахунку клієнтом подано платіжне доручення про перерахування залишку коштів на рахунку клієнта банку. З такою правовою позицією погоджується Верховний Суд України у Постанові №11/115 від 28.11.2011 року у справі №27/11.

З огляду на встановлені обставини подання заяви про закриття поточного рахунку позивачем за 2 дні до моменту порушення провадження у справі про банкрутство позивача та обов'язок банку здійснити зарахування залишку коштів на поточному рахунку за 1 день до моменту порушення провадження у справі про банкрутство, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зобов'язання банку-відповідача вчинити дії по закриттю поточного рахунку та виконати платіжне доручення клієнта-позивача на суму 258 183 238, 73 грн. за Договором банківського рахунку №730/1, яке виникло в день подання заяви 02.02.2011 року та платіжного доручення №2 до установи банку (штамп ПАТ КБ "Надра" від 02.02.2011 року, вхідний 4227) є зустрічним та таким, строк виконання якого наступив до моменту порушення справи про банкрутство (04.02.2011 року), а отже, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство на нього не поширюється.

Подану позивачем заяву про закриття поточного рахунку №3001 (980) та перерахування залишку грошових коштів на суму 258 183 238, 73 грн. на виконання зобов'язань за кредитними договорами, визначених судовим рішенням та наказом господарського суду Київської області №19/221-09 від 26.10.2010 року про стягнення коштів апеляційним судом оцінено як належні докази волевиявлення позивача на зустрічне зарахування однорідних (грошових) вимог з припиненням зобов'язань за кредитними договорами на зазначену суму до моменту порушення справи про банкрутство - 02.02.2011 року .

Відтак, як зазначив апеляційний суд, зобов'язання позивача щодо сплати заборгованості на суму 258 183 238, 73 грн. за кредитними договорами, яку було стягнено на користь банку-відповідача на підставі рішення господарського суду Київської області від 08.04.2010 року у справі №19/221-09, є припиненим з 03.02.2011 року. З огляду на зазначене, апеляційний суд відхилив правомірність висновків мотивувальної частини рішення суду першої інстанції про можливість зарахування спірної суми у поточну заборгованість позивача перед банком, яка б могла виникнути за час дії процедури розпорядження майном у справі про банкрутство з 04.02.2011 року (том 3, а.с. 17 - 23).

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками апеляційного суду, а доводи скаржника -3 вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції дано оцінку заяві позивача про закриття поточного рахунку №3001 (980) від 02.02.2011 року та платіжному дорученню №2 про списання залишку грошових коштів з поточного рахунку позивача на рахунок відповідача, як належним доказам припинення зобов'язань згідно статті 601 ЦК України, а доводи позивача зводяться до намагання переконати суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів у справі та визнати зазначені докази неналежними в обґрунтування зустрічного зарахування грошових вимог, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 1117 ГПК України.

Доводи скаржника про помилковість висновків мотивувальної частини постанови апеляційного суду про те, що "Банк, списуючи 25.07.2014 на свої рахунки грошові кошти …отримав кошти, які вже були зараховані Товариством з обмеженою відповідальністю "Каховка Пром-Агро"… у виконання своїх зобов'язань за Рішенням господарського суду Київської області від 08.04.2010 по справі №19/221-09" не порушуючи мораторію у справі про банкрутство, як такого, що був введений після фактичного зарахування зустрічних грошових вимог, також є необґрунтованими, оскільки зводяться до необхідності переоцінки касаційним судом обставин фактичного зарахування зустрічних грошових вимог, здійснених позивачем згідно поданої ним заяви 02.02.2011 року та платіжного доручення №2, що мало місце до моменту порушення провадження у справі про банкрутство №27/25Б ухвалою господарського суду від 04.02.2011 року, що було встановлено апеляційним судом.

Доводи скаржника-3 про можливість списання банком в односторонньому порядку, поза межами процедури банкрутства та на стадії розпорядження майном боржника, поточної заборгованості позивача (боржника), колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такими, що суперечать Преамбулі Закону про банкрутство (в редакції, чинній до 19.01.2013 року, що застосовується до позивача у справі) та вимогам статей 12, 13 (пункт 13), 23 - 25 цього Закону, які виключають можливість індивідуального задоволення грошових вимог кредиторів поза межами конкурсного провадження (провадження у справі про банкрутство), розпоряджатися активами боржника на суму понад 1% балансової вартості таких активів без погодження з розпорядником майна боржника та визначають процедуру виявлення поточної заборгованості з включення її до реєстру вимог кредиторів на стадії ліквідаційної процедури, а не процедури розпорядження майном, яка тривала щодо позивача на час розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Також, колегія суддів касаційного суду відхиляє, як необґрунтовані, доводи скаржника-3 про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з позивача в доход Державного бюджету України 73 080 грн. судового збору за подання позову з посиланням на немайновий характер позовних вимог, так як предметом позову у даній справі є вимога, яка підлягає вартісній оцінці та має майновий характер (про зобов'язання відповідача перерахувати на банківський рахунок позивача 237 708 820, 79 грн.), тому судовий збір за його подання визначається з урахуванням вартості спірного майна (грошових коштів), що узгоджується з роз'ясненнями судової практики згідно з пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу IV Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 року (зі змінами та доповненнями).

За таких обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про те, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року у справі №910/28554/14 прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правові підстави для її зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Комерційний Банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року у справі №910/28554/14 залишити без змін.

Головуючий Н.Г. Ткаченко

Судді Л.Й. Катеринчук

С.В. Куровський