КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 910/26365/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Панченко І.В. - представник за довіреністю від 08.05.2015 року;

від відповідачів: 1) не з'явились;

2) Оборський Я.В. - представник за довіреністю від 28.02.2013 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КорсаФудСпешелтіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року

у справі № 910/26365/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КорсаФудСпешелтіс»

до 1) Державної виконавчої служби України

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Банк Аваль»

про зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КорсаФудСпешелтіс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про звільнення з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Корса Фуд Спешелтіс" (04050, м. Київ, вул. Артема, буд. 103, код: 34819307) майно, а саме: транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року у справі № 910/26365/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у апелянта відсутні підстави та необхідність для визнання права власності, проте право на захист своєї власності у вигляді вимоги щодо зняття арешту наявне у відповідності до ст. 391 ЦК України та ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 року апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "КорсаФудСпешелтіс" та призначено до розгляду на 12.05.2015 року.

У судове засідання 12.05.2015 року представник відповідача 1 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судовому засіданні 12.05.2015 року надав пояснення, якими підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 12.05.2015 року заперечував доводи апеляційної скарги, надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

Крім того, представник позивача та представник відповідача 2 подали клопотання про продовження строку розгляду спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів задовольнила клопотання позивача та відповідача 2 про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року відкладено до 02.06.2015 року.

Представник позивача та представник відповідача 2 у судовому засіданні 02.06.2015 року підтримали свої правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, Товариству з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс» (надалі - позивач) належить на праві приватної власності транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР (надалі - транспортний засіб), що підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014 року у справі №924/387/14.

Вподальшому, під час звернення до органів ДАІ з метою реєстрації вищезазначеного транспортного засобу, позивачу стало відомо, що транспортний засіб значиться в арешті.

Заявою №01/10 від 01.10.2014 року позивач звернувся до Державної виконавчої служби України з вимогою про зняття арешту з транспортного засобу, оскільки останній не належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" та повідомив, що відповідно до рішення суду спірний транспортний засіб належить позивачу.

Проте, у відповідь листом №14-0-34-5920/2./15 від 08.10.2014 року відповідач 1 повідомив позивача, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень державної виконавчої служби України перебуває виконавче провадження №44357889 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.10.2013 року у справі №910/7921/13 про стягнення з ТОВ "Євро Лізинг" на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" коштів на загальну суму 19 774 280, 64 грн.

В ході примусового виконання рішення суду відповідачем 1 постановою №140-34-4677/2-375/15 від 14.08.2014 року було накладено арешт на майно відповідача 2, в тому числі й на спірний транспортний засіб. Тобто арешт було накладено на майно, яке не належало боржнику (відповідачу 2).

Враховуючи зазначені та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", позивач звернувся до суду першої інстанції із позовом про суд звільнення з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні №44357889, належне Позивачу майно, а саме: транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що нормами чинного законодавства нерозривно пов'язано звернення особи до суду з вимогою про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Окреме звернення особи до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна.

А саме, якщо зняття арешту з майна не пов'язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, що мале місце по даній справі, доказом чого є відмова у знятті арешту з транспортного засобу позивача, який належить на праві власності Позивачу, що підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014р., справа №924/387/14, останній повинен був звернутися до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби.

Отже, спори про зняття арешту з майна, яке не пов'язано зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами ст. 121-2 ГПК України, ст. 383 ЦПК України.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

Так, колегія суддів зазначає, що вищевказаною нормою права передбачено, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, повинна спочатку визнати за собою право власності на спірне майно, та вже як наслідок звертатися до суду з вимогою про зняття з нього арешту.

Разом з тим, чинним законодавством України не заборонено звертатися до суду окремо з позовами про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту

Як зазначалося вище, в даному випадку рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014 року у справі №924/387/14 вже визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс» право власності

Так, колегією суддів встановлено, що в даному випадку у позивача відсутні підстави та необхідність звертатися до суду із позовом про визнання права власності на вищевказане майно, оскільки даний спір вже розглядався судом та як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014 року у справі №924/387/14 визнано транспортний засіб - Chevrolet Aveo 1.6, білого кольору, 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, реєстраційний номер АА9562НР, а отже у позивача відсутня необхідність повторно звертатися до суду із даним позовом.

Також, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку позивач повинен був до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби на підставі ст. 121-2 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Отже, звертатися із скаргами на дії ДВС на підставі ст. 121-2 ГПК України можуть лише сторони у відповідній справі та прокурор.

Водночас, позивач не був стороною у справі № 910/7921/13 (на виконання рішення по якій накладено арешт на транспортний засіб), а тому немає права звертатися із вказаною скаргою.

Крім того, заперечуючи проти позовних вимог апелянт зазначає, що оскільки позивач звернувся до суду лише з вимогою про зняття арешту із транспортного засобу, даний спір є публічно-правовим, а тому повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, колегія суддів зазначає, що господарським судам підвідомчі на загальних підставах справи зі спорів, пов'язані з визнанням права на майно, на яке накладено арешт, і про зняття з нього арешту та з розглядом позовів до юридичної особи, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи (статті 60 і 87 Закону України "Про виконавче провадження"), - за умови, коли сторонами у судовому процесі є підприємства чи організації у розумінні статті 1 ГПК України (п. 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

Частиною першою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частин першої, другої та пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частинами першої та другої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Зі змісту зазначеної норми Закону вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

Право власності є основним речовим правом. Власник майна на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. Право власності виникає на підставі юридичних фактів, визначених у законодавстві, що прийнято називати способами виникнення права власності.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Факт належності позивачу права власності на майно підтверджено рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2014 року у справі №924/387/14, яке на день розгляду даної справи набрало законної сили.

Оскільки виникнення права власності на майно водночас передбачає припинення цього права у іншого суб'єкта, підстави виникнення права власності на спірне майно розглядаються водночас і як підстави припинення його.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки транспортний засіб "Chevrolet Aveo 1.6", державний реєстраційний номер АА 9562 НР не перебуває у власності ТОВ "Євро Лізинг" і тому не може бути використаним для задоволення вимог стягувача у відповідному виконавчому провадженні.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача 1.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КорсаФудСпешелтіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015 року у справі № 910/26365/14 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Звільнити з-під арешту, накладеного відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні № 44357889, належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс» (04050, м. Київ, вул. Артема, 103; ідентифікаційний код 34819307) майно, а саме: транспортний засіб "Chevrolet Aveo 1.6", білого кольору, 2008 випуску, № шасі (кузова, рами) №LSGTC58U28Y059481, № двигуна F16D383060017, державний реєстраційний номер АА 9562 НР.

5. Стягнути з Державної виконавчої служби України (04053, м. Київ, вул. Артема, 73; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Корса Фуд Спешелтіс» (04050, м. Київ, вул. Артема, 103; ідентифікаційний код 34819307) 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. судового збору за подання позовної заяви та 609 (шістсот дев'ять) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

7. Матеріали справи № 910/26365/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко