ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року Справа № 904/1442/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання: Сусла Я.Б.,

за участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність № 2944 від 18.08.2014 року,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2015 року у справі № 904/1442/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Київ

до Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області, м. Орджонікідзе Дніпропетровської області

про визнання недійсним та скасування рішення в частині

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення 38 сесії Орджонікідзевської міської ради 6 скликання № 17 від 10.04.2014 року "Про затвердження ставок орендної плати за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради" в частині п. 11 додатку до рішення "Ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради", яким встановлено ставку орендної плати у розмірі 12 % річних від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради, на яких розташовані будівлі і споруди, власники яких зареєстровані як платники податків до місцевого бюджету на територіях інших територіальних громад, з дня його прийняття та скасування його в цій частині.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2015 року у справі № 904/1442/15 (суддя Мартинюк С.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що Орджонікідзевська міська рада при прийнятті рішення № 17 від 10.04.2014 року в частині пункту 11 додатку до рішення "Ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради", яким для суб'єктів господарювання, зареєстрованих як платники податків на територіях інших територіальних громад та які не сплачують податки до бюджету міста Орджонікідзе, встановлена ставка орендної плати у розмірі 12% від нормативно-грошової оцінки землі, не вийшла за межі наданих їй повноважень, визначених статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а також не порушила вимоги статті 19 Конституції України, яка зобов'язує органи місцевої влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, мала всі законні підстави для прийняття пункту 11 додатку до рішення. Місцевий господарський суд не погодився з твердженням позивача про дискримінаційний характер рішення у його спірній частині, зазначивши, що оспорюваним рішенням не надано податкової пільги (нікого не звільнено повністю чи частково від сплати обов'язкового податку, збору), не встановлено обмеження позивачу у користуванні правами і свободами у будь-якій формі. За результатами розгляду клопотання відповідача про припинення провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України місцевий господарський суд, врахувавши, що позивач оскаржує рішення органу місцевого самоврядування, що випливає з цивільно-правових відносин (визначення розміру орендної плати як істотної умови договорів оренди землі) щодо реалізації відповідачем своїх прав як власника земельних ділянок на території міста Орджонікідзе, дійшов висновку, що спір, який вирішується у даній справі, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Окрім того, суд зазначив, що за наявності ухвали Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29.08.2014 року про відмову у відкритті провадження по даному позову в порядку адміністративного судочинства, яка набрала законної сили, припинення провадження по даній справі господарським судом на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України призвело б до обмеження доступу до правосуддя позивачу.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, позивач просить скасувати це рішення господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач вважає помилковим висновок місцевого господарського суду, що Орджонікідзевська міська рада, приймаючи рішення у оспорюваній його частині, не вийшла за межі своїх повноважень та діяла у відповідності до вимог законодавства, а прийнятим рішенням не встановлено податкових пільг. За доводами позивача, судом не враховано, що органам місцевого самоврядування жодним нормативно-правовим актом не надано право приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб'єктів господарювання тієї чи іншої форми власності або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб'єктів господарювання. На думку позивача, дії відповідача щодо встановлення ставки орендної плати у максимальному розмірі лише за тим критерієм, що місцем реєстрації землекористувача (в даному випадку позивача) є не територіальна громада м. Орджонікідзе, є такими, що грубо порушують норми законодавства та носить дискримінаційний характер по відношенню до суб'єктів господарювання, які зареєстровані як платники податків на територіях інших територіальних громад, тобто, порушують принцип рівності суб'єктів перед законом, оскільки такий критерій як місце реєстрації суб'єкта господарювання жодним нормативним актом не передбачений. Також, позивач вважає, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення у справі не врахував, що податкове законодавство ґрунтується на принципах рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників; Конституцією України передбачено, що не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознакою місця проживання; закон не може покладати на одного більший обсяг обов'язків, ніж на іншого, вимагати від одного те, що не вимагається від іншого. Встановлення одному із суб'єктів господарювання, що займаються однаковою господарською діяльністю та є зареєстрованим в м. Орджонікідзе, ставки орендної плати у меншому розмірі ніж іншому суб'єкту господарювання, який не зареєстрований в м. Орджонікідзе, за доводами позивача, і є наданням переваги та встановленням пільги, тобто має місце часткове звільнення від сплати податку за ознакою місця проживання, що є дискримінацією. Позивач не погоджується з посиланням суду на ті обставини, що такий розмір ставки орендної плати за користування земельними ділянками встановлений з метою заохочення землекористувачів до відкриття філій та представництв на території м. Орджонікідзе, створення нових робочих місць на території міста, сплати більшої кількості податків і зборів до місцевого бюджету за місцем реєстрації землекористувача, оскільки правом відкривати філії та представництва наділена лише юридична особа, якою не є позивач. Окрім того, позивач вважає, що за положеннями Закону України "Про захист економічної конкуренції" органи місцевого самоврядування зобов'язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Відповідно до наданого відзиву на апеляційну скаргу відповідач посилається на ті обставини, що Орджонікідзевська міська рада при прийнятті рішення № 17 від 10.04.2014 року "Про затвердження ставок орендної плати за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради" в порядку, встановленому Законом України "Про засади регуляторної політики у сфері господарської діяльності", діяла не як особа уповноважена власником землі виступати в цивільних правовідносинах з землекористувачем, а як регуляторний орган, а прийняте нею рішення є нормативно-правовим актом, спрямованим на правове регулювання господарських відносин, який встановлює норми права, що застосовуються неодноразово та щодо невизначеного кола осіб. Також, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010 року № 10рп/2010, відповідач зазначає, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. За доводами відповідача, аналогічна позиція наведена і в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6.

У судовому засіданні 04.06.2015 року оголошено перерву на 09.06.2015 року.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 09.06.2015 року апеляційна скарга у справі прийнята до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) - Коваль Л.А., судді - Пархоменко Н.В., Чередко А.Є.

У судовому засіданні 09.06.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково в силу наступного.

За приписами частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Перелік категорій справ, які підвідомчі господарським судам, наведено у статті 12 ГПК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім окремих категорій спорів, у тому числі і спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

У статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України надано визначення справи адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Предметною підставою публічно-правового спору, підсудного адміністративному судочинству, визначено таку владну управлінську діяльність, яка передбачає одностороннє адміністративне спрямування, вплив на поведінку окремих фізичних та юридичних осіб (приватних суб'єктів), що здійснюється з метою забезпечення упорядкованого функціонування суспільства, задоволення загальних потреб, прагнень усіх громадян України або членів територіальних громад, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, і їх рішення, дії є при цьому обов'язковими для виконання (врахування) відповідними підвладними суб'єктами.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму (ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до частин другої та третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Предметом оспорювання у даній справі є рішення Орджонікідзевської міської ради № 17 від 10.04.2014 року "Про затвердження ставок орендної плати за користування земельними ділянками та території Орджонікідзевської міської ради" в частині пункту 11 додатку до рішення "Ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради", яким встановлено ставку орендної плати у розмірі 12 % річних від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради, на яких розташовані будівлі і споруди, власники яких зареєстровані як платники податків до місцевого бюджету на територіях інших територіальних громад (а.с. 101-102, т. 1 ). В обґрунтування підстав для визнання недійсним та скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування у наведеній частині позивач посилається на дискримінаційний характер вказаного рішення.

За роз'ясненнями, наведеними у пункті 17 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах:

а) про оскарження нормативно-правових актів, ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній зобов'язує суб'єкта господарювання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність;

б) про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами у сфері господарювання;

в) між суб'єктами владних повноважень з приводу їхньої компетенції у сфері управління;

г) з приводу укладання та виконання адміністративних договорів;

д) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Інші справи за участю господарюючих суб'єктів та суб'єктів владних повноважень не мають ознак справ адміністративної юрисдикції і повинні розглядатися господарськими судами на загальних підставах. До таких справ належать усі справи у спорах про право, що виникають з відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства.

У вирішенні питань, пов'язаних з підвідомчістю справ у спорах, що виникають із земельних відносин, господарські суди мають враховувати викладене в пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Так, питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, тобто чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

Вирішення наведеного питання здійснюється за результатами аналізу предмета позову, підстави позову і змісту позовних вимог.

Господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

У вирішенні питання про те, чи мають земельні відносини приватноправовий характер, слід враховувати таке.

Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК України підвідомчі господарським судам.

Господарським судам не підвідомчі справи у спорах, що виникають з публічно-правових відносин, у яких держава та територіальні громади через свої органи беруть участь з метою реалізації владних повноважень, а також справи, пов'язані з оскарженням правових актів, спрямованих на здійснення повноважень управління у земельних відносинах.

Приписами статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Як зазначено в мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, справа № 1-9/2009, органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Податковий кодекс України встановлює не конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений у договорі оренди землі між орендодавцем (власником) і орендарем, а лише порядок її обчислення та граничні розміри орендної плати.

Пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин та затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Реалізовуючи вказані повноваження, сільські, селищні, міські ради виступають як суб'єкти владних повноважень, що здійснюють владну управлінську функцію з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Оспорюваний акт Орджонікідзевської міської ради за своєю правовою природою є нормативним актом, який встановлює певні норми права, має локальний характер, розрахований на широке коло осіб та застосовуються неодноразово.

За своєю суттю вказаний акт хоча і регулює господарські відносини, проте випливає не з цивільно-правових відносин, а пов'язаний з реалізацією органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій у вирішенні земельних відносин.

У справі, що розглядається, Орджонікідзевська міська рада не вступає з позивачем у цивільно-правові або інші майнові відносини; позивач, у даному випадку, зобов'язаний виконувати вказане рішення ради, є підпорядкованим суб'єктом по відношенню до відповідача, а отже правовідносини, які виникають між позивачем та відповідачем у зв'язку з прийняттям оспорюваного рішення ради, не засновані на засадах рівності сторін.

12.12.2013 року між Орджонікідзевською міською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди землі (а.с. 21-22, т. 1).

Існування між сторонами спору договірних відносин щодо оренди земельної ділянки не свідчить про те, що всі відносини, які виникають між позивачем та відповідачем є цивільно-правовими.

Відповідно до частини першої статті 191 Господарського кодексу України державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 632 ЦК України).

Орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною.

При встановленні ставки орендної плати шляхом прийняття рішення у відповідності з повноваженнями, визначеними законом, на відміну від конкретного визначення розміру орендної плати у договорі, відповідач здійснює надані йому чинним законодавством владні управлінські функції відносно платника орендної плати за земельну ділянку - позивача.

Отже, оскільки при вирішенні спору щодо встановлення законності чи незаконності визначення ставки орендної плати у розмірі 12 % річних від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради, на яких розташовані будівлі і споруди, власники яких зареєстровані як платники податків до місцевого бюджету на територіях інших територіальних громад, перевіряється рішення такого органу як суб'єкта владних повноважень на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи предмет та суб'єктний склад спору, правовідносини між сторонами мають публічно-правовий характер, а відтак, такий спір непідвідомчий господарським судам, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, наслідком чого є припинення провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

За наведеного вище, апеляційний господарський суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, вважає, що даний висновок не ґрунтується на положеннях як матеріального, так і процесуального права, оскільки рішення, яке є предметом оспорювання, не випливає з цивільно-правових відносин, навпаки, є підставою у спірному випадку для їх зміни, є нормативно-правовим актом локального характеру, порядок оскарження якого визначено главою 6 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто процесуальним законом щодо здійснення адміністративного судочинства.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність ухвали Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29.08.2014 року про відмову у відкритті провадження по даному позову в порядку адміністративного судочинства, яка набрала законної сили, та припинення провадження по даній справі господарським судом на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України призводить до обмеження доступу до правосуддя позивача, в силу наступного.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності (ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Зазначений спір не відноситься до переліку спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, отже, господарський суд не є тим судом в розумінні закону, який має право вирішувати спір у даній справі.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Відповідно до прецедентної практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який полягає, inter alia, у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], N 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (пункти 22 - 23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, пункти 37-38 рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 року).

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що: "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29.08.2014 року про відмову у відкритті провадження по адміністративній справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області про визнання незаконним рішення 38 сесії Орджонікідзевської міської ради 6 скликання № 17 від 10.04.2014 року та скасування його в частині (в частині пункту 11 щодо встановлення ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території Орджонікідзевської міської ради) була оскаржена позивачем до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, ухвалою цього суду від 16.12.2014 року Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29.08.2014 року з підстав пропуску строку подання апеляційної скарги та відсутності поважних причин пропуску процесуального строку.

За вказаних вище обставин, відмова у прийнятті апеляційної скарги на вищенаведену ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29.08.2014 року не є відмовою у доступу до правосуддя, оскільки не обмежує право осіб - учасників судового процесу на справедливий судовий розгляд спору, позивач повинен був розраховувати на те, що відповідні процесуальні норми щодо строку апеляційного оскарження будуть застосовані.

Окрім того, відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський Суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Також, в силу зазначено вище, апеляційний господарський суд відхиляє доводи позивача, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги відноситься на позивача.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2015 року у справі № 904/1442/15 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2015 року у справі № 904/1442/15 скасувати.

Провадження у справі № 904/1442/15 припинити.

Повна постанова складена 11.06.2015 року.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко

Суддя А.Є. Чередко