КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 925/227/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Виробничого сільськогосподарського кооперативу ,,Міжгір'я"

на рішення господарського суду Черкаської області від 01.04.2015р.

у справі № 925/227/15 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства ,,Державна продовольчо - зернова корпорація України"

до Виробничого сільськогосподарського кооперативу ,,Міжгір'я"

про стягнення 2 648 554,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Державна продовольчо - зернова корпорація України" (далі - позивач) звернулось в господарський суд Черкаської області з позовом до Виробничого сільськогосподарського кооперативу ,,Міжгір'я" (далі - відповідач) про стягнення 2 648 554,52 грн. заборгованості за договором поставки зерна майбутнього врожаю від 20.05.2014р. №112-К з яких: 1 680 000,00 грн. основної заборгованості, 204 960,00 пені, 504 000,00 штрафу та 259 594,52 грн. 24% річних (з врахуванням зменшення позовних вимог, а.с. 94-95).

Рішенням господарського суду Черкаської області від 01.04.2015р. у справі № 925/227/15 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 1 680 000 грн. основного боргу, 204 960,00 грн. пені, 504 000,00 грн. штрафу, 259 594,52 річних та 52 971,09 грн. судового збору.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини та умови договору, положення ГК України і ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та наявність правових підстав для їх задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду Черкаської області від 01.04.2015р. у справі № 925/227/15 змінити, відмовивши в задоволенні 24% річних та 453 600,00 грн. - 30% штрафу. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки воно прийняте з порушенням норм матеріального права. Зокрема, скаржник вказує, що суд першої інстанції не врахував, що до отримання відповідачем листа - вимоги відповідно до п. 5.4 договору у відповідача не було грошових зобов'язань за умовами п. 1.2 договору до 30.11.2014р. і не врахував виникнення у відповідача грошових зобов'язань з урахуванням п. 5.4 договору в зв'язку з направленням листа - вимоги від 26.01.2015р. та 3-х банківських днів на оплату, неправомірно нарахував 24% річних в сумі 259 594,52 грн. з 10.06.2014р. по 30.01.2015р. Крім того, скаржник зазначає, що судом не враховано тієї обставини, що розмір штрафу в сумі 504 000,00 грн. є надмірно великим, неспіврозмірним зі збитками позивача, тому є підстави для застосування ст. 83 ГПК України та зменшення штрафу до 50 400,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про її необґрунтованість, просить рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено розгляд скарги у справі на 02.06.2015р.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача проти наведених доводів заперечив.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2014р. між Публічним акціонерним товариством „Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - покупець, позивач) та Виробничим сільськогосподарським кооперативом „Міжгір'я" (далі - постачальник, відповідач) було укладено Договір поставки зерна майбутнього врожаю № 112-К (далі - договір, а.с. 14-23).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник у визначений сторонами строк (термін) поставляє покупцю зерно кукурудзи 3 класу у кількості 1 680,000 метричних тонн (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар (поставлений насипом) та оплатити його.

Згідно з п. 1.2 договору термін поставки: по 01 листопада 2014 року включно.

Поставка відповідної партії товару вважається здійсненою в момент підписання між покупцем та постачальником акту приймання-передачі відповідної партії товару на умовах поставки передбачених цим договором.

Відповідно до п. 3.1 договору попередня оплата товару здійснюється із розрахунку ціни одиниці виміру товару (станом на момент укладення договору), яка складає 1 000,00 грн. за одиницю виміру товару, в тому числі ПДВ - 166,67 грн..

Пунктом п. 3.1.1 договору узгоджено, що сума попередньої оплати за товар становить 1 680 000,00 грн., в тому числі ПДВ.

Згідно з п. 4.1.1 договору постачальник доручає покупцю сплатити грошову суму, яку покупець утримує із коштів, які належні до виплати постачальнику у відповідності до п. 4.1 цього договору, у розмірі, зазначеному в договорі комплексного (мультиризикового) страхування майбутнього врожаю сільськогосподарських культур, що є невід'ємною частиною цього договору, як страховий платіж. Грошові кошти, визначені п. 4.1.1 договору, вважаються сплаченими покупцем на користь постачальника з моменту оплати покупцем за постачальника страхового платежу за договором комплексного страхування.

Відповідно до п. 5.5 договору між відповідачем (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством „Українська акціонерна страхова компанія ,,АСКА" (страховик) було укладено Договір комплексного страхування посівів майбутнього врожаю сільськогосподарських культур від 20 травня 2014р. № 3298687.

29.10.2014р. між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору поставки №112-К від 20.05.2014 р. відповідно до якої вони змінили строк поставки товару - по 30 листопада 2014р.

На виконання умов договору поставки позивачем здійснено попередню оплату на загальну суму 1 680 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 225 від 10.06.2014р. про перерахування відповідачу 1 620 857,00 грн. та № 218 від 10.06.2014р. про перерахування 59 143,00 грн. страхового платежу (а.с. 44, 45).

Як зазначає позивач, він виконав свої зобов'язання за договором, відповідач, в свою чергу не вчинив жодних дій на виконання взятих на себе зобов'язань, станом на день подання позову поставку не здійснив.

Листом - вимогою від 26.01.2015р. № 130-2-12/361 позивач звернувся до відповідача, в якому заявив вимогу про повернення суми попередньої оплати за договором в розмірі 1 680 000,00 грн. та сплати процентів в розмірі 251 861,92 грн., пені в розмірі 282 240,00 грн., штрафу в розмірі 504 000,00 грн. Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.

З огляду на наведені обставини позивач просить стягнути з відповідача 2 648 554,52 грн. заборгованості за договором поставки зерна майбутнього врожаю від 20.05.2014р. №112-К з яких: 1 680 000,00 грн. основної заборгованості, 204 960,00 пені, 504 000,00 штрафу та 259 594,52 грн. 24% річних (з врахуванням зменшення позовних вимог, а.с. 94-95).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини між сторонами виникли з договору поставки.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, товар, за який покупцем сплачена сума попередньої оплати в розмірі 1 680 000,00 грн. відповідачем поставлений не був, тому позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 1 680 000,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 259 594,52 грн. 24% річних колегія суддів зазначає таке.

За змістом ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.4 договору визначено, що у разу невиконання постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін (строк) або виконає їх неналежним чином, покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому, постачальник зобов'язаний повернути покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п. 4.1.1 договору (попередня оплата) та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист-вимога покупця.

Як вбачається з розрахунку позивача, 24% річних нараховані у відповідності до п. 5.4 договору, з дня одержання відповідачем попередньої оплати (10.06.2014р.), розрахунок є вірним, тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, про що вірно вказав суд першої інстанції.

При цьому, посилання відповідача на ту обставину, що суд першої інстанції не врахував, що до отримання відповідачем листа - вимоги відповідно до п. 5.4 договору у відповідача не було грошових зобов'язань за умовами п. 1.2 договору до 30.11.2014р. і не врахував виникнення у відповідача грошових зобов'язань з урахуванням п. 5.4 договору в зв'язку з направленням листа - вимоги від 26.01.2015р. та 3-х банківських днів на оплату, неправомірно нарахував 24% річних в сумі 259 594,52 грн. з 10.06.2014р. по 30.01.2015р. є необґрунтованими, оскільки відповідач довільно трактує п. 5.4 договору, який не пов'язує направлення листа - вимоги з початком нарахування 24% річних.

Стосовно вимог про стягнення пені у розмірі 204 960,00 грн. (з врахуванням зменшення позовних вимог) та штрафу в розмірі 504 000,00 грн., колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до ст. 230 ГК України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом (неустойка, штраф, пеня), іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 6.3 договору у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню у розмірі 0,2 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п. 3.1.1 цього договору.

Згідно з ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 22 ГК України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Публічне акціонерне товариство „Державна продовольчо-зернова корпорація України" було створене, як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764 „Про заходи з утворення державного підприємства „Державна продовольчо-зернова корпорація України", на виконання якої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 8 вересня 2010р. № 549 „Про утворення державного підприємства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011р. № 593 „Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 №764" було перетворено державне підприємство „Державна продовольчо-зернова корпорація України" у державне публічне акціонерне товариство „Державна продовольчо-зернова корпорація України".

Публічне акціонерне товариство ,,Державна продовольчо - зернова корпорація України" є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч.2 ст. 22 ГК України.

Частиною 4 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З врахуванням п. 6.3 договору, позивачем нараховано пеню в розмірі 204 960,00 грн., розрахунок якої є вірним, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню

Щодо вимог про стягнення штрафу у розмірі 30 %, який обраховано позивачем в розмірі 504 000,00 грн., колегія суддів зазначає таке.

З огляду на погоджений сторонами в п. 6.3 договору розмір штрафу в розмірі 30% від суми, що визначена в п. 3.1.1 договору, колегія суддів вважає, що позивачем вірно нараховано розмір штрафу в сумі 504 000,00 грн.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачем заявлялось клопотання про зменшення розміру штрафу на підставі ст. 83 ГПК України. В обґрунтування даного клопотання відповідач зазначав про те, що розмір штрафу є надмірно великим, а відповідач поніс збитки при вирощуванні кукурудзи, яку мав передати позивачу за договором. На підтвердженням даних обставин, відповідачем було надано повідомлення про страхову подію від 22.10.2014р., адресоване ПАТ ,,УАСК ,,АСКА" (страховик за договором комплексного страхування посівів, укладений у відповідності з вимогами п. 5.5 договору поставки), акт оцінювання збитку щодо застрахованих посівів, звіт по врегулюванню претензій на пошкоджених посівах кукурудзи від 24.10.2014р. У відповідності до вказаного звіту, всі ознаки, виявлені при огляді комісією по врегулюванні претензій, вказують на передчасне пожовтіння, висихання ростків кукурудзи під впливом повітряної і ґрунтової засухи, що різко знизило урожайність.

При винесенні рішення судом першої інстанції було відхилено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу в порядку ст. 83 ГПК України, як недостатньо обґрунтоване.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції невірним з огляду на таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення по справі, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як роз'яснено п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Згідно положень Пленуму ВГСУ від 23.03.2012р. №6 ,,Про судове рішення" при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі.

Колегія суддів враховує ту обставину, що наданими відповідачем доказами підтверджується невиконання ним свого обов'язку за договором в частині поставки товару, які обумовлені причинами, що не залежали від нього, як то засуха.

Апеляційною інстанцією також враховується, що позивачем не надано суду доказів того, що у зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань позивач поніс певні збитки, а відтак, слід дійти висновку, що негативних, в тому числі фінансових наслідків для господарської діяльності позивача не настало.

Вище викладені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про винятковість даного випадку прострочення суб'єктом господарювання (відповідачем) виконання взятих зобов'язань за договором, відсутність його умислу в порушення господарського зобов'язання перед позивачем, а також вчинення відповідачем всіх можливих і юридично обґрунтованих дій на повернення коштів, як то звернення до страхової компанії.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні підстави для зменшення розміру штрафних санкцій - штрафу з 504 000,00 грн. до 50% від заявленої суми, що становить 252 000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував, допустивши при цьому неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи в частині вимог про стягнення 504 000,00 грн. штрафу, тому відповідно до приписів ст. 104 ГПК України, рішення господарського суду Черкаської області від 01.04.2015р. у справі № 925/227/15 підлягає зміні в частині розміру штрафу, а апеляційна скарга Виробничого сільськогосподарського кооперативу ,,Міжгір'я" підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 27 459,95 грн., що перевищує розмір судового збору, який має бути сплачено (7 131,95 грн.), виходячи з того, що рішення суду відповідачем оскаржується частково, тому надмірно сплачений судовий збір підлягає поверненню відповідачу.

Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги розподіляються відповідно до ст. 49 ГПК України та покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103 - 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виробничого сільськогосподарського кооперативу ,,Міжгір'я" - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Черкаської області від 01.04.2015р. у справі № 925/227/15 змінити в частині розміру стягнутої суми штрафу, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

,, 1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Виробничого сільськогосподарського кооперативу ,,Міжгір'я" (код 03791798) на користь Публічного акціонерного товариства ,,Державна продовольчо - зернова корпорація України" (код 37243279) заборгованість в розмірі 1 680 000,00 грн., пеню в розмірі 204 960,00 грн., 259 594,52 грн. - 24% річних, 252 000,00 грн. штрафу та 52 971,09 грн. судових витрат по сплаті судового збору за подання позову до суду.

3. В іншій частині позову відмовити."

3. Повернути Виробничому сільськогосподарському кооперативу ,,Міжгір'я" (код 03791798) з Державного бюджету України 20 328,00 грн. зайво сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити господарському суду Черкаської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко

Повний текст складено та підписано 05.06.2015р.