ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.06.15 Справа № 904/4152/15

За позовом фермерського господарства "Зустріч", с. Новояковлівка, Запорізька область

до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАЛЬП УКРАЇНА", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним п.3.2. договору поставки

Суддя Соловйова А.Є.

Секретар судового засідання Гаркуша К.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Лященко С.С., довіреність б/н від 16.01.2015

СУТЬ СПОРУ:

Фермерське господарство "Зустріч" (далі-Позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАЛЬП УКРАЇНА" (далі-Відповідач) про визнання недійсним пункту 3.2 Договору поставки №5103 засобів захисту рослин від 09.04.2014.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2015 порушено провадження у справі, позовна заява прийнята до розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку Позивача ціна згідно пункту 3.2 Договору визначена в іноземній валюті, тоді як згідно законодавства України, а саме ст. 189 Господарського кодексу України та ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути визначено в гривні, отже Позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України вказує, що вказаний пункт суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Позивач в судове засідання 04.06.2015 не з'явився; пояснень щодо причин неприбуття в судове засідання не надходило; про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (поштове повідомлення №290) за адресою, зазначеною в позовній заяві та спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців за №20658627 станом на 14.05.2015, а саме: 70536, Запорізька область, Оріхівський район, с. Новояковлівка, вул. Кібенка, 22.

Відповідач в судове засідання з'явився, 04.06.2015 подав до господарського суду пояснення вих. №04-ГС від 04.06.2015, з урахуванням яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки неможливість присутності в судових засіданнях представника Позивача документально підтверджена не була, надані Позивачем матеріали справи та оригінали документів дозволяють розглянути справу по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача за наявними в справі.

В судовому засіданні 04.06.2015 оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.04.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "АГРАЛЬП УКРАЇНА" (далі-Постачальник) та фермерським господарством "Зустріч" (далі-Покупець) був підписаний Договір поставки №5103 засобів захисту рослин (далі-Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцю товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити даний товар.

Відповідно до пункту 2.1 Договору, найменування товарів, їх кількість, ціни товарів, їх вартість загальна та за одиницю визначаються в Специфікаціях та видаткових накладних, які будуть являтись невід'ємною частиною Договору.

Згідно з пунктом 3.1 Договору, його загальна вартість складає суму всіх поставок, здійснених протягом строку дії Договору.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що ціна товару, а також всі інші суми, належні виплаті Постачальнику за Договором, є базовими, визначеними на дату підписання Договору або відповідній Специфікації до нього. Розрахунки за товари, що поставляються у відповідності з Договором, здійснюються на підставі виставленого Постачальником рахунку-фактури, ціна в якому вказується на підставі Специфікації, по курсу продажу відповідної грошової одиниці, вказаної в Специфікації (долар США або євро), який склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує дню виставлення рахунку-фактури, за даними інтернет-сторінки http://mezbank.org.ua/, а у випадку її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній, визначається як курс готівкового продажу відповідної грошової одиниці (долар США або євро) на початок відповідного дня в банку ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в м. Дніпропетровськ.

У випадку збільшення курсу відповідної грошової одиниці, вказаної в Специфікації (долар США або євро) по відношенню до гривні на дату здійснення платежу (або подачі позовної заяви про стягнення грошових коштів), сума грошових коштів, належна до перерахуванню Постачальнику. Визначається на підставі кінцевих базових цін, встановлених в рахунках-фактурах та видаткових накладних, за наступною формулою:

Х2 = (Y2 : Y1) x X1, де:

Х1 - кінцеві базові ціни (вказані в видаткових накладних) в національній валюті України на момент відпуску товару;

Y1 - курс відповідної грошової одиниці, вказаної в рахунку-фактурі;

Y2 - курс продажу відповідної грошової одиниці, вказаній в Специфікації (долар США або євро), до валюти України, який склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує дню здійснення платежу, за даними інтернет-сторінки http://mezbank.org.ua/, а у випадку її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній, визначається як курс готівкового продажу відповідної грошової одиниці (долар США або євро) на початок відповідного дня в банку ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в м. Дніпропетровськ;

Х2 - підсумкова сума до сплати.

Відповідно до пункту 6.11 Договору, він вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2014, але не припиняє дії до повного виконання сторонами своїх прав та обов'язків за ним. У випадку, якщо сторони за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору не заявлять про його припинення, Договір вважається автоматично пролонгованим на той же строк та на тих самих умовах.

Згідно Специфікацій до Договору, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, сторони погодили найменування, кількість, ціну товару (в доларах США або євро), що підлягає поставці та курс іноземної валюти до гривні, а також ціну товару в гривні (а.с.17-25).

Згідно видаткових накладних №428 від 10.04.2014, №565 від 22.04.2014, №679 від 05.05.2014, №733 від 07.05.2014, №775 від 14.05.2014, №854 від 20.05.2014, №1022 від 03.06.2014, №1106 від 12.06.2014, №1188 від 24.06.2014, Позивач поставив, а Відповідач прийняв товар, за ціною, погодженою вищевказаними специфікаціями, без будь-яких зауважень стосовно його ціни.

Звертаючись з даним позовом до суду Позивач просить визнати недійсним пункт 3.2 Договору поставки №5103 засобів захисту рослин від 09.04.2014 з огляду на те, що згідно вказаного пункту Договору та Специфікацій до нього, ціна визначена в іноземній валюті, тоді як згідно законодавства України, а саме ст. 189 Господарського кодексу України та ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути визначено в гривні, отже Позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України вказує, що вказаний пункт суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Розглянувши заявлені позовні вимоги господарський суд вбачає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст.180 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Частиною першою статті 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін (ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України).

Згідно статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 524 Цивільного кодексу України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною другою статті 198 Господарського кодексу України передбачено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі-Постанова), грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Пунктом 8.1 Постанови передбачено, що згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зі змісту спірного пункту Договору та Специфікацій до Договору вбачається, що сторони належним чином погодили умови щодо ціни Договору, а саме вказали, що ціна формується в іноземній валюті та сплачується Відповідачем в гривні відповідно до встановленого курсу гривні до іноземної валюти на день, що передує дню виставлення рахунку-фактури, а отже вказаним пунктом Договору не порушуються вимоги законодавства щодо необхідності здійснення розрахунків в національній валюті України - гривні.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Абзацом четвертим пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку, що Позивачем не доведено підстав для визнання пункту 3.2 Договору недійсним, а саме визначених частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, на яку посилається Позивач, отже суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати при відмові в позові покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43-45, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 08.06.2015.

Суддя А.Є. Соловйова