РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015Справа №910/9151/15

За позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства

Дніпровського району міста Києва;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі";

про стягнення 58 151,10 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Турченко Д. Л., представник за довіреністю № 47-5 від 05.01.2015 р.;

Від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить стягнути з відповідача 49 819,15 грн. заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 1802 від 27.09.2010 року, 4 290,16 грн. пені, 354,28 грн. трьох процентів річних, 3 687,51 грн. інфляційних втрат, а також 1 827,00 грн. витрат по сплаті судового збору з мотивів, вказаних у позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 року порушено провадження у справі № 910/9151/15-г, розгляд справи призначено на 26.05.2015 р.

У судовому засіданні 26.05.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач був належним чином повідомлений про час, день і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулось на адресу суду і підтверджує факт отримання ухвали господарського суду представником відповідача 30.04.2015 р.

Відповідач не направив в судове засідання своїх повноважних представників, не надав письмовий відзив на позовну заяву, а також не заперечив позовні вимоги по суті.

З огляду на неявку представника відповідача в судове засідання, господарський суд враховує, що за змістом ст. 22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Комунальним підприємством "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" Дніпровської районної у місті Києві ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Росичі" (орендар) 27.09.2010 року укладено договір № 1802 оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець передав в оренду нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та окреме індивідуально визначене майно, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно (об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, буд. 28.

Відповідно до п. 2.1 договору, об'єктом оренди є нерухоме майно (будівля, споруда), загальною площею 145,40 кв.м.

Згідно з п. 8.1 договору, цей договір укладено строком на два роки 364 дні, що діє з 27 вересня 2010 року до 25 вересня 2013 року.

Після закінчення строку дії договору, у разі відсутності заперечень з боку орендодавця щодо продовження цього договору на новий строк, орендар зобов'язаний звернутися до власника об'єкту оренди в порядку визначеному положенням про порядок надання об'єктів нерухомого майна, затвердженого рішенням Дніпровської районної у м. Києві ради, що діє на день звернення (п. 8.3 договору).

09 квітня 2013 року між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Росичі" (орендар) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (балансоутримувач) укладено додаткову угоду № 1802-пр про внесення змін до договору № 1802 оренди нерухомого майна від 27.09.2010.

На підставі п. 2.1 положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, яке затверджене рішенням Київської міської ради від 22 вересня 2011 року № 34/6250, та п. 4,5 розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.05.2012 № 236 "Про організаційно-правові заходи з припинення комунального підприємства "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" Дніпровської районної в місті Києві ради", Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація приймає на себе права та обов'язки орендодавця і стає стороною за договором оренди від " 27" вересня 2010 року № 1802, укладеним між Комунальним підприємством "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Росичі".

Відповідно до п. 2.3 договору (в редакції додаткової угоди від 09.04.2013), об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва.

Відповідно до п. 3.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди у строк, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі нерухомого майна з урахуванням особливостей, визначених у п. 5.16 цього договору. Опис технічного стану об'єкту оренди на дату передачі його орендареві зазначається в акті приймання-передачі нерухомого майна, що є невід'ємною частиною цього договору (додаток № 1).

Згідно з п. 4.1 договору (в редакції додаткової угоди від 09.04.2013), за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку і використання орендної плати, затвердженої рішенням Дніпровської районної в м. Києві ради від 27 березня 2008 року № 221, від 12 березня 2009 року № 338 та від 22 грудня 2009 року № 412. Орендна плата за цим договором сплачується згідно розрахунку викладеному в додатку № 2, що є невід'ємною частиною цього договору.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованому у поточному місяці (п. 4.2 договору в редакції додаткової угоди від 09.04.2013).

Орендна плата та заборгованість з орендної плати, що виникла за договором, сплачується орендарем на рахунок балансоутримувача (Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва) (п. 4.5 договору в редакції додаткової угоди від 09.04.2013).

Згідно з п. 4.6 договору (в редакції додаткової угоди від 09.04.2013), орендна плата сплачуються орендарем незалежно від наслідків його діяльності щомісячно не пізніше 25 числа поточного місяця. Орендар зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату. У разі порушення строків внесення орендної плати, орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується орендна плата з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожний день прострочення платежу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна.

Таким чином, спір у справі виник у зв'язку з невиконанням орендарем (відповідачем) обов'язку зі сплати орендних платежів на користь балансоутримувача (позивача).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості.

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до пункту 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З огляду на встановлений пунктом 8.1 договору строк його дії, а саме з 27.09.2010 до 25.09.2013, та враховуючи ненадання сторонами доказів у підтвердження факту наявності заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору щодо припинення його дії, з урахуванням положень ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України та п. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", суд дійшов висновку, що строк дії договору № 1802 оренди нерухомого майна від 27.09.2010 продовжений до 25.09.2016.

Судом встановлено, що 27.09.2010 Комунальне підприємство "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" Дніпровської районної у місті Києві ради на виконання умов Договору № 1802 оренди нерухомого майна від 27.09.2010 передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Росичі" прийняло в користування нерухоме майно, загальною площею 145,40 кв.м., що підтверджується складеним між сторонами актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, буд. 28, належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з п. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно з п. 4.6 договору (в редакції додаткової угоди від 09.04.2013), орендна плата сплачуються орендарем незалежно від наслідків його діяльності щомісячно не пізніше 25 числа поточного місяця.

Втім, відповідач свої зобов'язання за договором № 1802 оренди нерухомого майна від 27.09.2010 в частині сплати орендних платежів за період з вересня 2014 року по березень 2015 року не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 49 819,15 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується із положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" за договором № 1802 оренди нерухомого майна від 27.09.2010 за період з вересня 2014 року по березень 2015 року у загальному розмірі 49 819,15 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, та відповідачем не були спростовані, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати вищезазначеної заборгованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" орендної плати у розмірі 49 819,15 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань зі сплати орендних платежів, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 4 290,16 грн. пені.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за невиконання зобов'язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.7 договору, орендар зобов'язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі передбачені Договором. У разі порушення орендарем строку внесення орендної плати, він сплачує пеню, на поточний рахунок орендодавця, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалася орендна плата з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим, відповідає передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" пені у розмірі 4 290,16 грн. підлягають задоволенню у повному розмірі.

Крім того, у зв'язку з простроченням виконанням відповідачем грошового зобов'язання щодо сплати орендних платежів, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 354,28 грн. 3% річних та 3 687,51 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" 3% річних у розмірі 354,28 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3 687,51 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" (02098, м. Київ, Дніпровська набережна, буд. 7; ідентифікаційний код 21649265) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, м. Київ, вул. Челябінська, буд. 9-Г; ідентифікаційний код 03366612) суму основного боргу у розмірі 49 819 (сорок дев'ять тисяч вісімсот дев'ятнадцять) грн. 15 коп., пеню у розмірі 4 290 (чотири тисячі двісті дев'яносто) грн. 16 коп., 3% річних у розмірі 354 (триста п'ятдесят чотири) грн. 28 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 687 (три тисячі шістсот вісімдесят сім) грн. 51 коп. та судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 02.06.2015 р.