ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа № 908/539/15-г

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Потапенко В.І. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Холодуліної О.В., довіреність від 02.06.2015 р. № 234

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2284 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 17.03.15 р. у справі № 908/539/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Інструментальний центр", м. Запоріжжя

до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", м. Маріуполь Донецької області

про стягнення 9 815,26 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП" Інструментальний центр" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" про стягнення 6590,40 грн. основного боргу по оплаті товару, поставленого за видатковою накладною № Інс-001227 від 26.12.2013 р., 1622,58 грн. витрат від інфляції, 196,63 грн. -3% річних та 1405,65 грн. пені.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 17 березня 2015 року у справі № 908/539/15-г (суддя Давиденко І.В.) позов задоволено частково.

З відповідача на користь позивача стягнуто 6590,40 грн. основного боргу, 196,63 грн. -3% річних, 1622,58 грн. збитків від інфляції, 1565,35 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач із зазначеним рішенням не погодився, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи, просить це рішення скасувати в частині стягнення 6590,40 грн. основного боргу, 196,63 грн. -3% річних,1622,58 грн. збитків від інфляції та прийняти в цій частині нове рішення, яким в цій частині позову відмовити, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що господарський суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що сторонами не було встановлено строку виконання зобов'язання з оплати поставленого товару за накладною № Інс-001227 від 26.12.2013 р., а тому відповідно до ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України строк його виконання обчислюється з моменту надсилання кредитором відповідної вимоги і через не надсилання такої вимоги позивачем цей строк не настав.

Окрім цього відповідач посилається на те, що господарський суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення, в порушення вимог п. 6 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України не прийняв до уваги наведені в цьому клопотання виняткові обставини, які обумовлюють неможливість виконання рішення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, надіслав клопотання (вх. 8609 від 02.06.2015 р.) про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю явки його представника з причин простоя підприємства через проведення антитерористичної операції та порушення у зв'язку з цим транспортного сполучення з м. Маріуполя.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання, оскільки відповідач не був позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-третьою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, а встановлений ст. 102 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги закінчується 14.06.2015 р. .

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2013 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "Інструментальний центр" виставило Публічному акціонерному товариству "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" рахунок на оплату товару № 1387 від 12.12.13. на загальну суму 6590,40 грн., належним чином завірена копія якого міститься в матеріалах справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "Інструментальний центр" поставило Публічному акціонерному товариству "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" товар на загальну суму 6590,40 грн., що підтверджується оформленою належним чином двосторонньо підписаною видатковою накладною № Інс-001227 від 26.12.13. на суму 6590,40 грн., належним чином завірена копія якої міститься в матеріалах справи.

Позивач вказує на те, що відповідач вартість отриманого за вказаною накладною товару на загальну суму 6590,40,00 грн. не оплатив.

З матеріалів справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "Інструментальний центр" було надіслано на адресу Публічного акціонерного товариства "АЗОВЗАГАЛЬМАШ" лист-претензію № 630 від 18.09.14. з вимогою оплати суми основного боргу в розмірі 6590,40 грн.

Матеріали справи не містять доказів відповіді відповідача на вказаний вище лист-претензію позивача та доказів сплати вказаної в ній суми.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення 6590,40 грн. основного боргу 1622,58 грн. витрат від інфляції, 196,63 грн. -3% річних та про відмову в позові в частині стягнення 1405,65 грн. пені, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов'язань передбачено господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Колегія суддів зазначає, що наведена вище видаткова накладна № Інс-001227 від 26.12.2013 р., яка підписана представниками сторін і відповідає вимогам, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" у розумінні статей 1,9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинним обліковим документоми, який фіксує факт здійснення господарської операцій з поставки, в тому числі і дату поставки, а тому свідчить про встановлення договірних відносин з поставки, оформлених у спрощений спосіб та є підставою виникнення обов'язку відповідача із здійснення розрахунків за отриманий товар.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується виникнення між сторонами господарсько-майнових зобов'язань з поставки товару за наведеною видатковою накладною.

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк( термін) його виконання, то воно підлягає виконання у цей строк (термін).

Частиною 2 цієї статті визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлено або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь'який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оскільки укладеним сторонами у спрощений спосіб договором поставки не встановлено строку оплати товару, наявність у відповідача зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар після його отримання випливає безпосередньо зі змісту спеціальної норми ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України і цей обов'язок не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо ненастання строку оплати спірного товару через непред'явлення позивачем вимоги в порядку ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, що викладена в п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань.

Оскільки дата операції з поставки товару № Інс-001227 від 26.12.2013 р. зафіксована у видатковій накладній, а відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, строк оплати товару, поставленого за вказаною видатковою накладною настав 27.12.2013 р.

Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором чи законом.

На підставі цієї статті позивачем на суму основної заборгованості правомірно нараховано до стягнення 3% річних за період прострочення з 26.01.2014 р. по 23.01.2015 р. в сумі 196,63 грн. та витрати від інфляції за період прострочення з 26.01.2014 р. по 31.12.2014 р. в сумі 1622,58 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, господарський суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в їх задоволенні, оскільки відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін , тоді як з матеріалів справи не вбачається встановлення розміру пені при укладенні договору поставки, оформленого у спрощений спосіб шляхом підписання видаткової накладної № Інс-001227 від 26.12.2013 р.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду, в порушення вимог п. 6 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України не прийняв до уваги наведені в цьому клопотання виняткові обставини, які роблять неможливим виконання рішення.

Так п. 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду при прийнятті рішення відстрочити або розстрочити виконання рішення, а тому посилання апелянта на порушення місцевим господарським судом даної норм слід залишити поза увагою.

Вказане вище відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Вищого господарського суду України від 19.12.2012 року у справі №5023/3165/12 та від 10.04.2013 року у справі №5023/5039/12.

Окрім цього колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні питання щодо відстрочки чи розстрочки виконання рішення суду потрібно враховувати приписи статті 121 Господарського процесуального кодексу України про те, що за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, , за заявою сторони, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Зі змісту наведеної вище норми частини 1 статті 121 Господарського процесуального кодексу України вбачається можливість надання судом відстрочки виконання рішення лише у виняткових випадках при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В пункті 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, якіо ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Проте обставини, на які послався відповідач в обґрунтування своєї заяви про відстрочку виконання рішення суду ( наявність бюджетної заборгованості перед відповідачем з надмірно сплачених сум податку на прибуток та податку на додану вартість, зниження кон'юнктури ринку через проведення антитерористичної операції на сході країни) в даному випадку не носять виняткового характеру, враховуючи, що з моменту виникнення спірної заборгованості-з 27.12.2013 р. пройшов достатньо тривалий час, її розмір разом з нарахованими на неї 3% річних та інфляційними втратами не є великим, а тому подальше відстрочення у стягненні вказаних грошових коштів буде грубим порушенням матеріальних інтересів позивача.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 17 березня 2015 року у справі № 908/539/15-г залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Постанову складено в повному обсязі 05.06.2015 р.

Головуючий суддя Горбачова Л.П.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Істоміна О.А.