КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 910/3891/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Черниш О.В. - дов. №2402 від 29.12.2014 р.

від відповідача Шегери І.П. - дов. №27-У від 26.12.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз»

Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду міста Києва

від 23.03.2015 р. (суддя Лиськов М.О.)

у справі №910/3891/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

(далі - ПАТ «Укртрансгаз»)

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз»

Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

(далі - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»)

про стягнення 54 824,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.03.2015 р. у справі №910/3891/15-г позов задоволено частково, стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ПАТ «Укртрансгаз» 43 810,98 грн. основного боргу, 2 321,98 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 3 950,19 грн. 3% річних, 1 669,88 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що місцевим судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи.

На думку апелянта, судом першої інстанції не досліджено, що накладна №75 від 30.09.2010 р. не містить всіх необхідних для оплати реквізитів, отже не є розрахунковим документом. Крім цього, висновки суду щодо переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи, оскільки в силу закону головний бухгалтер, яким зі сторони відповідача підписано акт звірки взаєморозрахунків між сторонами, не є уповноваженою особою на представлення інтересів відповідача у відносинах з позивачем.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, справу №910/3891/15-г за апеляційною скаргою ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Розпорядженням Голови Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 р., у зв'язку з перебуванням суддів Алданової С.О. та Коршун Н.М. у відпустці, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 26.05.2015 року.

В зв'язку з перебуванням головуючого судді Дикунської С.Я. на лікарняному, судове засідання 26.05.2015 р. не відбулося.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 р. розгляд справи №910/3891/15-г призначено на 09.06.2015 року.

Розпорядженням заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р., враховуючи вихід судді Алданової С.О. з відпустки, а судді Коршун Н.М. з лікарняного, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р. апеляційну скаргу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судове засідання 09.06.2015 р. з'явилися представники сторін, представник позивача (апелянта) доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, на розгляд господарського суду міста Києва передано позовні вимоги ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 54 824,34 грн. заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно договору купівлі-продажу №Д-1111-84/193-Д від 30.09.2010 р. (далі - Договір).

В ході розгляду спору судом першої інстанції, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, а у відзиві на позовну заяву висловлено заперечення проти позову з огляду на те, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а лише первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Рахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони домовились в Договорі. Рахунок на оплату за Договором на адресу відповідача не надходив, поставка продукції відбулась 30.09.2010 р., отже трьохрічний строк позовної давності сплинув як в частині основної вимоги, так і додаткових. На думку відповідача, підписаний між сторонами акт звірки не є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки є лише відображенням складених за правилами бухгалтерського обліку певних даних тощо.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог й прийняв рішення про часткове задоволення позову.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий суд посилався на підтвердження матеріалами справи поставки товару на загальну суму 43 810,98 грн., вважав рахунок-фактура документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не рахував відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України, як і простроченням кредитора на підставі ст. 613 ЦК України. Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо проведення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України правилами, відтак прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити цю продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї тощо.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу в порядку ст. 231 ГК України, суд вважав їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки згадані санкції є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, а не за порушення виконання грошового зобов'язання (оплата за виконані роботи).

Разом з тим, з огляду на прострочення відповідача по сплаті поставленої продукції, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача збитків від зміни індексу інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи в застосуванні строку позовної давності, місцевий суд посилався на складений сторонами 30.09.2013 р., тобто в межах строку давності, акт звірки взаєморозрахунків на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за Договором в сумі 43 810,98 грн. Цей акт підписано сторонами спору, з боку покупця (відповідача) - головним бухгалтером, відтак строк позовної давності для пред'явлення позову станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановлено матеріалами справи, 30.09.2010 р. між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є ПАТ «Укртрансгаз» (постачальником) та ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» (покупцем) укладено Договір, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити покупцеві у зумовлені строки певну продукцію, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах Договору.

На підставі п. 10.1 Договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець на підставі ч. 1 ст. 692 ЦК України зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару.

Договором (п. 2.2) встановлено, що оплата за товар провадиться покупцем на розрахунковий рахунок продавця, зазначений у цьому Договорі, протягом 30 банківських днів з дня надходження товару.

Як встановлено місцевим судом та видно з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу визначену специфікацією продукцію згідно видаткової накладної №75 від 30.09.2010 р. на загальну суму 43 810,98 грн. Оскільки товар був переданий відповідачу 30.09.2010 р., у відповідача з наступного дня виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача відповідно вимагати його оплати.

Судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що відповідач не виконав зобов'язання по сплаті отриманої продукції в повному обсязі, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 43 810,98 грн.

Таким чином, борг відповідача перед позивачем за поставлений товар за Договором на підставі згаданої накладної на суму 43 810,98 грн. є підтвердженим матеріалами справи та не спростованим відповідачем.

Доводи відповідача у відзиві на позовну заяву щодо того, що позивачем не надсилалися на адресу відповідача рахунки на оплату товару, які є розрахунково-платіжним документом, не заслуговують на увагу.

Так, Інформаційним листом №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» судом касаційної інстанції надано роз'яснення, що відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення ч. 2 ст. 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Таким чином, підписуючи видаткову накладну №75 від 30.09.2010 р. відповідачем посвідчено факт отримання у власність поставленого позивачем товару, погоджено його кількість, асортимент, комплектність та зовнішній вигляд, а відтак обумовлено виникнення обов'язку по його оплаті тощо.

Доводи апелянта стосовно того, що накладна №75 від 30.09.2010 р. не містить всіх необхідних для оплати реквізитів, отже не є розрахунковим документом, є необґрунтованими, адже згадана накладна підписана головним бухгалтером відповідача, скріплена штампом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», що дає змогу ідентифікувати юридичну особу, від імені якої підписувалась ця видаткова накладна. Доказів на підтвердження того факту, що підпис головного бухгалтера відповідача на цих документах сфальсифіковано в матеріалах справи немає.

Зобов'язанням на підставі ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України, ст. 193 ГК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на наведені положення закону та те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення не погашено, розмір цього боргу відповідає фактичним обставинам справи, місцевий суд дійшов правильного висновку, що вимога позивача про стягнення 43 810,98 грн. боргу за поставлений товар є обґрунтованою й відповідно підлягає задоволенню.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк (ст. 612 ЦК України).

Приписами ст.ст. 549, 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (ст. 231 ГК України).

З огляду на наведені положення закону, зазначені санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов: вони підлягають застосуванню у разі скоєння господарського правопорушення, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належать до державного сектора економіки, або якщо виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного кредиту; вони підлягають застосуванню тільки за два види правопорушень, а саме:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) - стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання - стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, що пеня та штраф, які заявлені до стягнення з відповідача в порядку ст. 231 ГК України, задоволенню не підлягають, адже вони є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, а не за порушення виконання грошового зобов'язання (оплата за виконані роботи).

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Беручи до уваги, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленої продукції, місцевий суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача збитків від зміни індексу інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення збитків від зміни індексу інфляції та 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим судом такий розрахунок здійснено арифметично правильно, вимоги позивача про їх стягнення відповідають приписам чинного законодавства, відтак з відповідача підлягають стягненню 2 321,98 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 3 950,19 грн. 3% річних.

Твердження апелянта, що висновки суду в частині переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи, апеляційний суд вважає помилковими.

Так, за приписами ст.ст. 253, 257, 261, 267 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

На підставі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (п. 4.4.1) зазначено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Апеляційний господарський суд вважає, що головний бухгалтер, яким зі сторони відповідача підписано акт звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 30.09.2013 р., є уповноваженою особою на вчинення боржником дій з виконання його зобов'язання, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 р. у справі №910/3891/15-г - без змін.

Матеріали справи №910/3891/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун