КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа№ 910/414/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання: Ставицькій Т.Б

за участю представників:

від позивача: Коновал О.В., представник за довіреністю №18-225/74269 від 11.12.2014р.;

від відповідача: Коротун О.М., представник за довіреністю №25/72 від 25.05.2015р.;

від третьої особи: не з'явились;

Розглянувши апеляційну скаргу Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015р. (підписано - 26.03.2015р.)

у справі №910/414/15-г (суддя: Шкурдова Л.М.)

за позовом Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство фінансів України

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Національний банк України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 399 917 380, 90 грн. за Договорами рефінансування шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки в порядку їх реалізації на прилюдних торгах.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Кредитними договорами №50 від 21.10.2008р. та №136 від 11.12.2008р. в частині своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів за їх використання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2015р. порушено провадження у справі №910/414/15-г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2015р. залучено до участі у справі №910/414/15-г Міністерство фінансів України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» заперечувало проти позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначало, що положення, яке надавало б право територіальним управлінням Національного банку України на звернення до суду від імені Національного банку України, не було прийнято, а договір міни нерухомого майна, переданого в іпотеку, був визнаний недійсним у судовому порядку. При цьому, за твердженнями Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» фактичне виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, на даний час, є неможливими, враховуючи положення Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

У письмових поясненнях відповідач повідомляв про те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 24.02.2015р. №128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2015 №39 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ», а відтак, на думку вказаного учасника судового процесу під час дії у Банку тимчасової адміністрації, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Міністерство фінансів України проти задоволення позовних та зазначало, що з 25.02.2015 у Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний комерційний банк «Київ» запроваджено тимчасову адміністрацію, під час якої законодавцем не передбачено здійснення примусового стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно згідно з Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2015р. у справі №910/414/15-г у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтоване тим, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2015р. №39 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний комерційний банк «Київ», а тому відповідно до ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюються задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку тощо.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Національний банк України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015р. у справі №910/414/15-г повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а також є передчасним.

У доводах апеляційного оскарження позивач вказував на те, що оскільки національний банк звернувся до суду за вирішенням спору до запровадження у Банку тимчасової адміністрації і судом розпочато розгляд справи по суті, відмова у позовних вимогах у зв'язку із запровадження тимчасової адміністрації є передчасною і такою, що не відповідає суті спору. В підтвердження такої позиції, апелянт посилався на ряд процесуальних актів: ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22.01.2015р. у справі №761/31102/14 та постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2010р. №2а-13273/09/2670), в яких вказано, що запровадження тимчасової адміністрації не є обставиною, що зумовлює відмову в обґрунтованих позовних вимогах, проте є підставою для зупинення /відстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справи №910/414/15-г між суддями від 20.04.2015р. визначено наступний склад колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), судді: Пашкіна С.А., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015р. у справі №910/414/15-г (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В. (доповідач), судді: Пашкіна С.А., Смірнова Л.Г.) вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, а її судовий розгляд призначено на 20.05.2015р.

14.05.2015р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просило суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

20.05.2015р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Національного банку України надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на заміну однієї із сторін - ПАТ «АКБ «КИЇВ» її правонаступником - АБ «Укргазбанк».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 03.06.2015р. у зв'язку з неявкою представників відповідача та третьої особи.

03.06.2015р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

03.06.2015р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Національного банку України надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

У судове засідання 03.06.2015р. не з'явились представники третьої особи. Про час та місце судового засідання третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення (вх.№09-33/20680/15 від 29.05.2015р.). Про причини неявки суд третя особа не повідомила.

Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ч.3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки, учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка учасників судового процесу не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22, 27 ГПК України) є правом, а не обов'язком, Київський апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 03.06.2015р. за відсутності представників третьої особи.

Відхиляючи подане представником позивача клопотання про зупинення провадження у справі з мотивів заміни однієї із сторін -ПАТ «АКБ «КИЇВ» її правонаступником - АБ «Укргазбанк», колегія суддів зазначає таке.

За змістом ст. 79 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Вказаною нормою процесуального права встановлено вичерпний перелік підстав, з яких суд має право зупинити провадження у справі, зокрема, заміна однієї із сторін у справі, не є підставою для зупинення провадження у справі та не є обставиною, яка унеможливлює розгляд апеляційної скарги.

Заслухавши думку представників сторін щодо клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №102 від 21.05.2015р. «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «КИЇВ», копії постанови Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» від 12.05.2015р. у справі №910/723/15-г та клопотання позивача про долучення до матеріалів справи Постанови Правління НБУ №335 від 22.05.2015р., колегія суддів задовольнила вказані клопотання та долучила їх до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.06.2015р. представник позивача підтримав доводи апеляційного оскарження, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015р. у справі №910/414/15-г повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні 03.06.2015р. представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 21.10.2008р. між Національним банком України (надалі - кредитор) та Акціонерним комерційним банком «Київ», найменування якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» (надалі - позичальник) було укладено Кредитний договір №50, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 195 000 000 грн. на строк з 21.10.2008р. по 20.10.2009р. з оплатою 15,0% річних (п.1.1 Договору №50).

У подальшому до Кредитного договору №50 сторони неодноразово вносили зміни та доповнення.

Так, додатковим договором №11 від 19.03.2014 до Кредитного договору №50 було встановлено, що Банку надається кредит у сумі 195 000 000 грн. на строк з 21.10.2008р. по 22.08.2014р. із сплатою процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України плюс 0,5 процентів.

Додатковим договором №12 від 15.09.2014 до Кредитного договору №50 п.1.2 розд. 1 викладено в новій редакції, відповідно до якої Банк надав Національному банку України в заставу нерухомість та державні облігації України, що належать Банку.

Крім того, 11.12.2008р. між Національним банком України (надалі - кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ» (надалі - позичальник) було укладено Кредитний договір №136, за мовами якого Банку було надано кредит у сумі 248 000 000 грн. на строк з 11.12.2008р. по 25.08.2009р. з оплатою 15,0 річних.

До Кредитного договору №136 сторонами неодноразово також вносилися зміни та доповнення.

Додатковим договором №9 від 19.03.2014 до Кредитного договору №2 було встановлено, що Банку надається кредит в сумі 207 000 000 грн. на строк з 11.12.2008 по 23.01.2015 зі сплатою процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України плюс 0,5 процентів.

Додатковим договором №11 від 15.09.2014 до Кредитного договору №136 було викладено п.1.2 розд. 1 в новій редакції, відповідно до якої банк надав Національному банку України в заставу прості іменні акції Банку, що належать Міністерству фінансів України, нерухомість Банку та Державні облігації України, що належать Банку.

17.09.2014р. між Національним баком України (надалі - іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ» (надалі - іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, який забезпечує вимогу Національного банку України, як іпотекодержателя, що випливають із ряду кредитних договорів, що укладені між Національним банком України та відповідачем, в тому числі і по Кредитним договорам №50 та №136.

У забезпечення виконання Позичальником зобов'язань, зокрема, за спірними кредитними договорами відповідач надав в іпотеку позивачу наступне нерухоме майно:

- квартира, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с.м.т. Козин, вул. Старокиївська, буд. №140, кв. №4, загальною площею 645 кв.м, житловою площею 119,2 кв.м.;

- квартира, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с.м.т. Козин, вул. Старокиївська, буд. №140, кв. №5, загальною площею 517,6 кв.м, житловою площею 94,1 кв.м.;

- квартира, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с.м.т. Козин, вул. Старокиївська, буд. №138, кв. №6, загальною площею 392 кв.м, житловою площею 75,1 кв.м.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання за Кредитними договорами №50 від 21.10.2008р. та №136 від 11.12.2008р. виконав належним чином, надавши ПАТ «АКБ «Київ» кредитні кошти за Кредитними договорами, що підтверджується банківськими виписками, наданими позивачем, тоді як відповідач у визначені Кредитними договорами та додатковими угодами до них строки зобов'язання щодо повернення зазначених кредитних коштів та нарахованих процентів не виконав. Зокрема, відповідно за Кредитним договором від 21.10.2008р. за №50 існує заборгованість на загальну суму 174 650 820,21 грн., що складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 160 123 992,24 грн., заборгованості за простроченими процентами в сумі 2 822 446,25 грн., пені за прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 11 515 926,65 грн., пені за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 68 455,07 грн., штраф за невиконання умов договору у сумі 120 000 грн.; за Кредитним договором від 11.12.2008р. за №136 у відповідача існує заборгованість на загальну суму 225 266 560,69 грн., що складається з: простроченої заборгованості за кредитом розмірі 205 450 000 грн., заборгованості за простроченими процентами в сумі 3 612 575,33 грн., пені за прострочку заборгованості за кредитом у розмірі 14 360 956,49 грн., пені за простроченими процентами у сумі 83 028,87 грн. та нарахованих та несплачених штрафів за невиконання умов договору сумі 210 000 грн., що підтверджується наданими банківськими виписками за спірний період.

Спір між сторонами виник та був переданий на вирішення до господарського суду у зв'язку з невиконанням позичальником грошових зобов'язань за Кредитними договорами, які забезпечені іпотекою.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена під час дії у відповідача тимчасової адміністрації вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню в силу прямої вказівки ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено, що під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів, звернення стягнення на майно банку, тоді як задоволення інших вимог відбувається у спеціальному порядку.

З такою правовою позицію не погодився апелянт. В обгрунтування своєї позиції апелянт зазначав, що застосований судом Закон передбачав лише неможливість примусового виконання судового рішення щодо майна банку, у якому введено тимчасову адміністрацію , але не забороняв прийняття судом відповідного рішення. До того ж, вказував апелянт, позов до відповідача був поданий до введення тимчасової адміністрації.

Колегія суддів вважає позицію апелянта хибною з наступних мотивів.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або Дінша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Статтею 7 Закону України "Про іпотеку" № 898-IV від 05.06.2003р. передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку").

У відповідності до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продаж, встановленої статтею 38 цього закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Національного банку України від 24.02.2015р. ПАТ «АКБ «Київ» віднесено до категорії неплатоспроможних (постанова Національного банку України від 24.02.2015 за №128 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до категорії неплатоспроможних»).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 24.02.2015 за №128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) прийнято рішення від 24.02.2015 за №39 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «Київ», згідно з яким з 25.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «Київ», , МФО 322498, місцезнаходження: вул. Богдана Хмельницького, буд. 16-22, м. Київ, Україна, 01601.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «АКБ «Київ» призначено юрисконсульта І категорії відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кічука Олега Івановича.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «АКБ «Київ» запроваджено строком на три місяці з 25.02.2015р. по 24.05.2015р. включно, та розпочато формування реєстрів активів і зобов'язань банку з метою подальшого їх передавання до АБ «Укргазбанк».

На момент прийняття судом першої інстанції рішення по справі Виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №102 від 21.05.2015 року про продовження здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «Київ» по 24.06.2015р. (включно).

Так положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Пунктом 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, ч. 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

При цьому, ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлені певні випадки, коли обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку.

Однак, щодо правовідносин, які існують у даній справі, передбачені частиною 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виключення не можуть бути застосовані.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, Національний банк України , який має майнові вимоги до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», не може отримати задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, оскільки у банка-боржника запроваджено тимчасову адміністрацію, під час дії якої задоволення вимог кредиторів шляхом звернення стягнення на майно банку заборонено прямою вказівкою закону.

Доводи відповідача про те, що позов поданий неналежним позивачем відхиляються, адже в матеріалах справи наявна копія довіреності від 12.12.2014р. №2923, згідно з якою голова Національного банку України Гонтарєва В.О. уповноважила начальника Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області Каленського М.М. діяти від імені Національного банку України, у тому числі, представляти інтереси Національного банку України згідно із Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на недійсність договору міни від 13.08.2009р. згідно з рішенням господарського суду м. Києва від 19.09.2012, яке набрало законної сили по справі №5011-62/7737-2012, просив суд апеляційної інстанції застосувати наслідки недійсності вказаного правочину відносно частини нерухомого майна, яке передано відповідачем в іпотеку.

Між тим, наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише щодо сторін недійсного правочину.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, НБУ не був стороною недійсного правочину міни.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для зміни або скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області слід залишити без задоволення, а оскаржений судовий акт - без змін.

Статтею 49 ГПК України встановлено, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно з п. 21 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються Міністерство фінансів України, місцеві фінансові органи, органи доходів і зборів, Державна казначейська служба України, Державна фінансова інспекція України та їх територіальні органи, Державна служба фінансового моніторингу України і Національний банк України - у справах, пов'язаних з питаннями, що стосуються повноважень цих органів.

У відповідності до п. 3.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, зокрема, випадки, коли окремі органи, здійснюючи надані їм законодавством повноваження, звільняються від сплати судового збору як позивачі. У вирішенні питання про те, чи здійснюють відповідні органи у спірних правовідносинах свої повноваження, господарському суду слід виходити з норм законів та інших актів законодавства України, якими передбачено такі повноваження. Зокрема, наведене стосується здійснення Національним банком України та його органами функцій кредитора останньої інстанції для банків і організації системи рефінансування (пункт 3 статті 7 Закону України «Про Національний банк України») з наданням відповідних кредитів та здійсненням інших операцій, зазначених у статті 42 згаданого Закону, оскільки у пов'язаних з цим правовідносинах Національний банк України реалізує надані йому законом повноваження.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015р. у справі №910/414/15-г залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2015р. у справі №910/414/15-г - без змін.

2.Матеріали справи №910/414/15-г повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Смірнова