донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.05.2015 справа №922/1113/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів при секретарі судового засіданняКододова О.В. Агапова О.Л., Мартюхіної Н.О. Кузьменко Т.М.
за участю представників сторін:
від позивача:Забашта О.О.(за довіреністю)
від відповідача:Не з»явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю компанії «Оріяна», м. Сєвєродонецьк та Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк
на рішення господарського судуХарківської області
від07.04.2015 року (повний текст складений та підписаний 14.04.2015року)
по справі№ 922/1113/15 (суддя: Макаренко О.В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю компанії «Оріяна», м. Сєвєродонецьк
до відповідача1.Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк
про2. Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, м. Сєвєродонецьк Визнання недійсною додаткової угоди та зобов»язання вчинити певні дії.
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю компанії «Оріяна», м. Сєвєродонецьк звернулася з позовною заявою до Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк та Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області , м. Сєвєродонецьк про визнання недійсною Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., укладеної між позивачем та 1-м відповідачем та зобов'язання 2-го відповідача скасувати реєстраційну дію - державну реєстрацію Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07 квітня 2015року (повний текст рішення складений та підписаний 14.04.2015року) у справі №922/1113/15 у позові відмовлено частково; Визнано недійсним на майбутнє Додаткову угоду від 07.02.2012 р. до договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія "Оріяна" та Сєвєродонецькою міською радою; В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014 р. №К/9991/65360/12 задоволено касаційну скаргу ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД, скасовано постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.10.2012 р. у справі №1227/3807/2012 та залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 р. Таким чином, факт визнання Рішення сесії Сєвєродонецької міської ради №431 від 29.03.2011 р. недійсним є таким, що не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. Отже, 01.04.2014 р. набрав чинності судовий акт, згідно з яким Рішення №431 від 29.03.2011 р., на підставі якого укладено спірну Додаткову угоду від 07.02.2012 р. до договору оренди землі, скасовано як протиправне. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що скасування Рішення №431 від 29.03.2011 р., на виконання якого сторонами було укладено Додаткову угоду від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., є підставою для визнання Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р. недійсною відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст. 215 ЦК України.

Місцевий господарський суд в оспорюваному рішенні зазначає, що оскільки фактичне виконання відповідачем зобов'язань за спірною Додатковою угодою від 07.02.2012 р. до договору оренди землі та їх прийняття позивачем унеможливлює проведення між сторонами реституції, суд першої інстанції вважає, що Додаткову угоду від 07.02.2012 р. до договору оренди землі має бути визнано недійсною на майбутнє.

З приводу позовних вимог щодо зобов'язання Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області скасувати реєстраційну дію - державну реєстрацію Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., господарський суд відмовив у їх задоволенні за тих підстав, що в матеріалах справи відсутні жодні докази звернення позивача до 2-го відповідача щодо скасування реєстраційної дії - державної реєстрації Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., таким чином на думку суду першої інстанції позовні вимоги позивача до 2-го відповідача передчасні, оскільки права та інтереси позивача на день звернення до господарського суду з даним позовом 2-м відповідачем не порушені.

Крім того у рішенні суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі іншого відповідача, оскільки позивач у своєму клопотанні не зазначив обставин та не надав доказів, на підставі яких він вважає, що позов подано не до того відповідача, який повинен відповідати за позовом, господарський суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про заміну 2-го відповідача - Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області належним відповідачем - Сєвєродонецьким міським управлінням юстиції в особі Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю компанії «Оріяна», м. Сєвєродонецьк не погоджуючись з рішенням господарського суду, звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення від 07.04.2015року. Апелянт у скарзі зазначає, що формулювання положення ГК України про момент припинення виконання господарського зобов'язання є не зовсім коректним, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, у тому числі пов'язаних з його виконанням, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з частиною 1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України). Зазначена норма означає, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення в силу закону, а рішення суду про визнання оспорюваного правочину недійсним має зворотну силу в часі. Момент, з якого нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є таким, а також припинення можливості настання у майбутньому прав та обов»язків за такими правочинами, імперативно встановлені ч.1 та ч.2 ст.236 ЦК України, і не можуть бути змінені судом. Тому в разі задоволення судом позову про визнання правочину недійсним в рішенні не слід вказувати ні момент, з якого правочин є недійсним, ні про припинення можливості настання прав та обов'язків за правочином у майбутньому.

Апелянт зазначає, що господарський суд вважає що між сторонами не можна провести реституцію. Тобто, суд вважає що поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоду, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих самих, між сторонами не можливо. Апелянт зауважує, що оскаржуваною Додатковою угодою змінюється вартість оренди в сторону збільшення. Таким чином, сторони в повній мірі можуть врегулювати питання у зв'язку з недійсністю додаткової угоди (повернути переплачені грошові кошти по Договору оренди землі).

Також апелянт посилається на норми ст.216 ЦК України та зазначає, що правові наслідки, передбачені ч.1 та ч.2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

На думку апелянта для надання оцінки відповідності спірної додаткової угоди вимогам законодавства на момент її вчинення має бути з'ясовано питання щодо дійсності на вказаний момент рішення №431 від 29.03.2011року, яке визнане протиправним та скасоване постановою суду в адміністративній справі, що набрала чинності 01.04.2014року. Таким чином, враховуючи, що рішення Сєвєродонецької місткої ради №431 від 29.03.2011року адміністративним судом було визнано протиправним та скасоване , апелянт зазначає, що є обґрунтованим твердження, що зазначений акт суб'єкта владних повноважень не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.

Відповідач 1. - Сєвєродонецька міська рада , м. Сєвєродонецьк не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду також звернувся з апеляційною скаргою у якій просить скасувати в частині задоволення позовних вимог рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що постанова Сєвєродонецького міського суду набрала законної сили тільки 01.04.2014року. В момент укладення сторонами Додаткової угоди Рішення №431 було чинним та діяло; станом на дату укладання Додаткової угоди навіть не була подана позовна заява про скасування Рішення №431 й ніхто й гадки не мав про судове оскарження Рішення №431; станом на дату укладання Додаткової угоди дія Рішення №431 не була зупинена та/або призупинена; укладаючи Додаткову угоду сторони виконували приписи чинного законодавства України щодо визначення належного розміру орендної плати тощо. А отже не було жодних суб'єктивних чи об'єктивних факторів, які би станом на день укладення Додаткової угоди казали про те, що Рішення №431 оскаржується в судовому порядку та буде скасоване судом. Таким чином укладаючи Додаткову угоду сторони на підставі вільного волевиявлення та за взаємною згодою сторін діяли правомірно спираючись на чинне на той час законодавство, виконуючи свій обов»язок щодо приведення розміру орендної плати у відповідність до чинного законодавства України тощо.

Апелянт зазначає, що приймаючи Рішення №3980 та Рішення №44119 міська рада визнала таким, що втратило чинність рішення Сєвєродонецької міської ради від 19.01.1998року №1212 «Про затвердження грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, села Воєводівка, селища Лісова Дача». Оскільки з 01.04.2014року це рішення поновило свою дію та після цієї дати було чинним.

Як зазначає апелянт, суд вказує на те, що відповідно до п.10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» - «Скасування акту» означає що спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акту». Однак на думку апелянта це твердження суду є необгрунтованим та юридично неспроможним оскільки: Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «України від 20.05.2013року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» не діяла станом на дату прийняття постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012року, судова справа №1227/3807/12, про скасування Рішення №431. Постанова Пленуму була прийнята значно пізніше. А отже Сєвєродонецький міський суд при прийнятті своєї постанови не міг виходити з постанови Пленуму та враховувати її зміст.

Апелянт зауважує, що в рішеннях судів першої та касаційної інстанцій не сказано, що Рішення №431 скасоване з моменту його прийняття. А отже рішення №431 є скасованим з дати набрання судовим рішенням законної сили, тобто з 01.04.2014року. Суд першої інстанції не врахував вищезазначені положення практики Вищого адміністративного суду України. У зв'язку з чим постановив незаконне та необґрунтоване рішення.

На думку апелянта, позивач вибрав не той спосіб правового захисту, позивач повин був звернутися до суду з позовними вимогами про внесення змін до договору оренди, а не про визнання Додаткової угоди до договору оренди недійсною, відтак вимоги позивача, як стверджує відповідач 2. є безпідставними та необґрунтованими.

ТОВ Компанія «Оріяна» у відзиві на апеляційну скаргу (вхід.№02-48/70/15 від 27.05.2015року) просить апеляційну скаргу Сєвєродонецької міської ради залишити без задоволення.

Відповідачі у судове засідання не з»явилися, про дату, час та місце проведення судовго засідання були повідомлені належним чином.

Відповідач 2. у листі від 27.05.2015року (вхід.№02-48/73/15) просить розглянути справу без його участі та повідомляє, що проти позовних вимог не заперечує.

Відповідно до акту Донецького апеляційного господарського суду від 27.05.2015року технічна фіксація судового процесу неможлива у зв"язку із відсутністю технічної можливості.

Згідно з положеннями ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішень місцевого господарського суду в повному обсязі.

У відповідності до п.п. 2, 3, 4 частини 3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ст.ст. 42, ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Донецьким апеляційним господарським судом встановлено:

Між Сєвєродонецькою міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія "Оріяна" (орендар) 03.09.2007 року укладено договір №15 оренди землі (надалі - договір оренди землі), за умовами п.1.1. якого орендодавець, на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за №1287 від 16.08.2007 р. надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - землі промисловості (під будівлі та споруди), яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 6-б (а.с. 44-45).

21.09.2007 року договір оренди землі був зареєстрований у Сєвєродонецькому міському реєстраційному офісі Луганської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах за №15 (а.с. 45).

Відповідно до п. п. 5, 9, 11 договору оренди землі грошова оцінка земельної ділянки становить 1384275,58 грн. Орендна плата вноситься орендарем в розмірі 15 227,03 грн. на рік, що складає 1,1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, та вноситься щомісячно в розмірі 1268,92 грн. протягом 30-ти календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Договір оренди укладено на 25 років, строком до 16.08.2032 р. (п. 8. договору).

Факт передачі земельної ділянки підтверджується Актом передачі-прийняття земельної ділянки в натурі від 21.09.2007 р. (а.с. 47).

Додатковими угодами від 17.04.2008 р., 19.05.2009 р. та 07.02.2012 р. до договору оренди землі було змінено розмір орендної плати та нормативно грошова оцінка земельної ділянки (а.с. 40, 42-43).

На виконання Рішення № 431 від 29.03.2011 р. між позивачем та 1-м відповідачем (Сєвєродонецькою міською радою) 07.02.2012 р. було укладено спірну Додаткову угоду від 07.02.2012 р. до договору оренди землі, відповідно до пункту 1 якої внесено зміни до пункту 5 розділу договору "Об'єкт оренди", а саме: - нормативну грошову оцінку земельної ділянки у розмірі 1639735,75 грн. було замінена на нову нормативну грошову оцінку земельної ділянки у розмірі 2707601,9 грн.

Згідно з п. 2 Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до договору оренди землі було внесено зміни до пунктів 9, 11 договору оренди щодо порядку, строку та розміру орендної плати.

Дану додаткову угоду було зареєстровано Управлінням Держкомзему у м. Сєвєродонецьку Луганської області 14.03.2012 р. за №00740 (а.с. 21).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 61-67) постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 р. у справі №1227/3807/2012 за позовом ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД до Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задоволено позовні вимоги, визнано протиправним та скасовано рішення двадцятої (чергової) сесії шостого скликання Сєвєродонецької міської ради від 29.03.2011 р. №431 "Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища Лісова Дача, селища Воєводівка".

Я вбачається знаявної в матеріалах справи копії ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014р. №К/9991/65360/12, постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.10.2012 р. постанову Севєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 р. скасовано, у задоволенні позовних вимог ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД до Северодонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014р. №К/9991/65360/12 задоволено касаційну скаргу ТОВ ВКФ "ЛІА" ЛТД, скасовано постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.10.2012 р. у справі №1227/3807/2012 та залишено в силі постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012 р. (а.с. 16-18).

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що Рішення сесії Сєвєродонецької міської ради №431 від 29.03.2011 р. визнано протиправним та скасовано постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.08.2012року, яке залишено в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014року, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що 01.04.2014 р. набрав чинності судовий акт, згідно з яким Рішення №431 від 29.03.2011 р., на підставі якого укладено спірну Додаткову угоду від 07.02.2012 р. до договору оренди землі, скасовано як протиправне.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам.

За ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 15 Закону України „Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що додаткова угода містить всі істотні умови, виконувалась з боку обох сторін, зокрема земельна ділянка перебувала у користуванні позивача.

Згідно до п.2.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких

було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі, коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином для встановлення факту відповідності оспорюваної Додаткової угоди вимогам чинного на момент її укладення законодавству, необхідно встановити відповідність станом на 07.02.2012року рішення №431 від 29.03.2011року, яке як зазначено вище визнано протиправним та скасовано постановою в адміністративній справі, яка набрала чинності 01.07.2014року.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Пунктом 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. №11 визначено, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України. Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

З урахуванням змісту статті 236 Цивільного кодексу України і частини третьої статті 207 Господарського кодексу України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє.

Відтак судова колегія погоджується із висновком господарського суду Харківської області, що оскільки фактичне виконання відповідачем зобов'язань за спірною Додатковою угодою від 07.02.2012р. до договору оренди землі та їх прийняття позивачем унеможливлює проведення між сторонами реституції, відтак місцевим господарським судом Додаткова угода від 07.02.2012 р. до договору оренди землі визнана недійсною на майбутнє.

Необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки. Як було зазначено вище, рішення двадцятої (чергової) сесії шостого скликання Сєвєродонецької міської ради від 29.03.2011 р. №431 "Про затвердження нормативної грошової оцінки земель населених пунктів міста Сєвєродонецьк, селища Синецький, селища Павлоград, селища Лісова Дача, селища Воєводівка" на момент укладення оспорюваного договору було чинним.

Отже, позовні вимоги позивача в частині визнання недійсною на майбутнє Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія "Оріяна" та Сєвєродонецькою міською радою, задоволені місцевим господарським судом правомірно та підстав для скасування рішення в цій частині не вбачається.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області скасувати реєстраційну дію - державну реєстрацію Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., господарським судом Харківської області правомірно відмовлено у їх задоволенні за наступних підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом, передбачені ст. 16 ЦК України.

Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту повинен відповідати правовідносинам, що склалися між сторонами та призводити до відновлення порушеного (оспорюваного) права, оскільки саме відновлення такого права є метою захисту та одночасно і його призначенням.

Крім того способи захисту прав і законних інтересів передбачені статтею 20 Господарського кодексу України.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Із аналізу наведеного вище законодавства вбачається, що особа може звернутися до суду за захистом свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.

У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача 2. щодо скасування реєстраційної дії - державної реєстрації Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007 р., таким чином позивачем не надано доказів порушення прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача 2.

За таких обставин, господарським судом Харківської області правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача 2. скасувати реєстраційну дію - державну реєстрацію Додаткової угоди від 07.02.2012 р. до Договору №15 оренди землі від 03.09.2007р.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст. 34 Господарського процесуального Кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст..43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи заявників, викладені в апеляційних скаргах не обґрунтовані, не доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст.33, ст.34 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю компанії «Оріяна», м. Сєвєродонецьк та Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк задоволенню не підлягають, а рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015року (повний текст складений та підписаний 14.04.2015року) у справі №922/1113/15 ґрунтується на чинному законодавстві та підстав для його скасування не вбачається.

Результати апеляційного провадження у справі №922/1113/15 оголошені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України усі судові витрати відносяться на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю компанії «Оріяна», м. Сєвєродонецьк на рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015 року по справі № 922/1113/15, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк на рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015 року по справі № 922/1113/15, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015 року по справі № 922/1113/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Кододова

Судді: О.Л. Агапов

Н.О. Мартюхіна

Надруковано примірників:

1 - позивачу;

2 - відповідачам;

1 - у справу;

1 - ГСХО;

1 - ДАГС