ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" травня 2015 р.Справа № 916/1318/15-г

За позовом Приватне підприємство "ТАВРІЯ ПЛЮС";

до відповідача Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК"

про стягнення 2957436,86грн.

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: Тертицький В.О. - за дорученням;

Від відповідача: -не з'явився;

Суть спору: Товариство з обмежною відповідальнітсю "ТАВРІЯ-В" (далі - Позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" ( далі - БАНК) про стягнення 2957436,86 гривень посилаючись на наступне.

31 березня 2008 року між TOB "ТАВРІЯ-В" та ПАТ "ІМЕКСБАНК" було укладено Договір про обслуговування платіжних карток НСМЕП та соціальних карток НСМЕП з додатковим кодом валюти та обліку № 263/1 (далі - Договір).

На підставі зазначеного Договору TOB "ТАВРІЯ-В" приймає як засіб безготівкового платежу Картки, емітовані банком, за реалізовані товари (надані послуги), а ПАТ "ІМЕКСБАНК" здійснює розрахункове обслуговування цих операцій відповідно до вимог нормативно правових актів Національного банку України, Регламенту роботи платіжної системи НСМЕП, укладеного Договору та одержує від TOB "ТАВРІЯ-В" винагороду.

Згідно п.8.1 Договору Договір укладений на термін 1 (один) рік.

Згідно п.8.3 Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Позивач зазначає, що на сьогоднішній день TOB "ТАВРІЯ-В" повідомлень про припинення чи зміну Договору не отримувало.

Згідно п.3.1.4. Договору Банк (ПАТ "ІМЕКСБАНК") зобов'язаний здійснювати на користь Торговця (TOB "ТАВРІЯ-В") перерахування усіх грошових коштів за операціями з Картками (Платіжні картки та Соціальні картки), за винятком винагороди Банку, що становить 1,0% від суми коштів по операціях з Картками емітованими ПАТ "ІМЕКСБАНК", та за винятком винагороди Банку, що становить 1,4% від суми коштів за операціями з платіжними Картками НСМЕП інших банків, наступного робочого дня з моменту здійснення Торговцем розвантаження терміналу (трансферу).

Як вказує позивач, у період з 01.10.2014 року по 22.11.2014 року Картками вказаними в Договорі розрахувалися за товар на загальну суму 4 414 589,34 гривень, що підтверджується звітами та чеками терміналів встановлених відповідно до Договору.

Враховуючи комісію Банку відповідно до Договору, TOB "ТАВРІЯ-В", за вищевказаний період, повинно було отримати 4 414 589,34 гривень - 1,4% = 4 353 638,40 гривень.

На 26 січня 2015 року TOB "ТАВРІЯ-В" отримало відповідно до Договору тільки 2 028 661,93 гривень, що підтверджується реєстрами документів по рахунку, на який ПАТ "ІМЕКСБАНК" зобов'язався перераховувати грошові кошти відповідно до Договору (п.4.1. Договору), виданого ПАТ "МАРФІН БАНК".

Таким чином, станом на 26 січня 2015 року основна сума заборгованості ПАТ "ІМЕКСБАНК" перед TOB "ТАВРІЯ-В" становить 2 324 976,47 гривень.

17 березня 2015 року позивач направив відповідачу претензію про сплату заборгованості та штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно п.5.3 Договору, у разі затримки з вини Банку перерахування коштів більше ніж на 2 (два) банківських дня або зарахування неповної суми відповідно до умов, передбачених Договором, Банк сплачує Торговцю (TOB "ТАВРІЯ-В") пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від затриманої суми платежу за кожний день прострочення, але не більше ніж 10 % від затриманої суми. Сплата пені не звільняє Банк від обов'язків по зарахуванню Торговцю відповідної суми.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 15 липня 2014 року № 417 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 17 липня 2014 року становив 12,5% річних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 12 листопада 2014 року № 719 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 13 листопада 2014 року становив 14,0 % річних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 81 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 06 лютого 2015 року становив 19,5% річних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 154 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 04 березня 2015 року встановлено у розмірі 30% річних.

Таким чином, розмір нарахованої пені становить 232497,64 гривень.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно постанови НБУ №417 від 15.07.2014 року з 17.07.2014 року індекс інфляції встановлено у розмірі 12,5%. Згідно постанови НБУ №719 від 12.11.2014 року з 13.11.2014 року індекс інфляції встановлено у розмірі 14%. Згідно постанови НБУ №81 від 04.02.2015 року з 06.02.2015 року індекс інфляції встановлено у розмірі 19,5%. Згідно постанови НБУ №154 від 02.03.2015 року з 04.03.2015 року індекс інфляції встановлено у розмірі 30%.

Урахування індексів інфляції за період прострочення визначається на підставі листа Верховного суду України від 03.04.1997 р. №62-97р. "Про рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", відповідно до якого вважається, що обов'язки які виникли за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексуються з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число - з наступного місяця. Відповідно, закінчення розрахункового періоду: якщо кінцева дата прострочення припадає на період з 1 по 15 число розрахунок проводиться до минулого місяця, а якщо з 16 по 31 число - до цього місяця.

Розмір індексу інфляції становить 376082,39 гривень, розмір 3% річних становить 23880,36 гривень.

Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості ПАТ "ІМЕКСБАНК" перед TOB "ТАВРІЯ-В" становить 2 957 437,86 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 610-612, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача на користь TOB "ТАВРІЯ-В" грошову суму у розмірі 514 735 грн. 14 коп.

Відповідач в засідання суду не з'явився був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (поштові повідомлення у справі ).

13.05.2015 року надав відзив на позов у якому зазначив, що у зв'язку із віднесенням Нацбанком України ПАТ "ІМЕКСБАНК" до категорії неплатоспроможних введено тимчасову адміністрацію. Оскільки у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором про випуск корпоративної картки та обслуговування поточного рахунку, у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14. Тому відповідач вважає, що даний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 "Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання. При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

За результатами судового засідання справу було розглянуто без участі представника відповідача за участю повноважного представника позивача, за наявними в ній матеріалами документів наданих позивачем. У судовому засіданні, в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення та представника позивача повідомлено про дату складення повного тексту рішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а ст. 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання та згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором банківського рахунку, який підпадає під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України, положення якої застосовуються до фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 р. N 2346-ІІІ банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України (п. 7.1.2 ст. 7 Закону).

За приписами ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст.8.1. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до ч. 2 ст. 1068 Цивільного кодексу України Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Згідно ст.1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України також встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка: 1) якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це;2) у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором;3) в інших випадках, встановлених договором або законом. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку.

Приписами ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Разом з тим, враховуючи доводи позивача про неможливість обмеження його прав щодо розпорядження грошовими коштами, суд зазначає наступне.

26 січня 2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №16 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "ІМЕКСБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ІМЕКСБАНК".

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Зазначена процедура та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону, який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відтак, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, зокрема, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Згідно п.1 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема, щодо майнових зобов'язань , які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач -боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором про обслуговування платіжних карток НСМЕП та соціальних карток НСМЕП з додатковим кодом валюти та обліку у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14.

Крім того суд звертає увагу позивача на те, що постановою правління Національного банку України від 21.05.2015 року за №350 були відкликані банківські ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства „ІМЕКСБАНК" та 27.05.2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №105 „Про початок процедури ліквідації АТ „ІМЕКСБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ТОВ "ТАВРІЯ -В" задоволенню не підлягають.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України..

Повне рішення складено 02 червня 2015 р.

Суддя Г.І. Гуляк