ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2015 р. Справа № 917/229/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників сторін:

прокурора - Полякова С.О. - посв. № 013758 від 06.12.2012р.,

1-го відповідача - не з'явився,

2-го відповідача - не з'явився,

3-го відповідача - Бодян К.М. - дов. № 36/15-а від 30.01.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Полтавської області (вх. №2544 П/1-9) на рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2015 р. у справі № 917/229/15,

за позовом Прокуратури м. Кременчука, м. Кременчук, Полтавська обл.,

до 1) Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, м. Кременчук, Полтавська обл.,

2) Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, м. Кременчук, Полтавська обл.,

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт", м. Київ,

про визнання недійсними рішення, договору оренди, зобов'язання звільнити нежитлове приміщення та повернути власнику, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 31.03.2015 р. (суддя Сірош Д.М.) припинено провадження у справі в частині вимог до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. Відмовлено в задоволенні позову до Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області. Відмовлено в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт".

Перший заступник прокурора Полтавської області з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2015р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

1-й відповідач, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, в судове засідання не з'явився, 25.05.2015р. на адресу суду від нього надійшло клопотання (вх. № 8144) про розгляд справи без участі його представника, проти задоволення апеляційної скарги заперечує.

2-й відповідач, Кременчуцький міжшкільний навчально-виробничий комбінат № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, в судове засідання також не з'явився, 12.05.2015р. на адресу суду від нього надійшов лист (вх. № 7421) з проханням проводити судове засідання без участі його представника, про апеляційної скарги заперечує.

3-й відповідач, ТОВ "Астеліт", у відзиві на апеляційну скаргу просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2015 р. - залишити без змін. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийнято у відповідності з нормами чинного законодавства.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте 1-й та 2-й відповідачі не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе задовольнити клопотання 1-го та 2-го відповідачів та розглянути справу без участі вищезазначених осіб за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиву на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, прокуратурою м. Кременчука у грудні 2014 року встановлено, що 15.07.2008р. Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області (МНВК) отримано ліцензію серії АВ №420198 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням професійної освіти на рівні кваліфікаційних вимог до професійно-технічного навчання, перепідготовки, підвищення кваліфікації.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 08.08.2014р. № 389 "Про надання згоди на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука", надано згоду на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука між 2-м відповідачем та 3-м відповідачем на частину даху МНВК по вул. Маршала Жукова, 140, площею 20,0 кв.м для розміщення телекомунікаційного обладнання терміном на два роки і одинадцять місяців.

На підставі вищевказаного рішення, укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 08.08.2014р. № 15, відповідно до умов якого, 2-й відповідач надає 3-му відповідачу у строкове платне користування частину даху площею 20 кв.м, розміщеного за адресою: м. Кременчук, Полтавська область, вул. Маршала Жукова, 140, що знаходиться на балансі 2-го відповідача, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку і становить 59332,00 грн. без ПДВ. Майно передається в оренду для розміщення телекомунікаційного обладнання.

Підставою для звернення з позовом про визнання недійсним п. 1.3 зазначеного рішення виконкому та визнання недійсним договору № 15, а також, зобов'язання 3-го відповідача звільнити нежитлове приміщення (частину даху) площею 20 кв.м., вартістю 59 332,00 грн. та повернути 2-му відповідачу, як зазначає прокурор є те, що дії виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в частині прийняття п. 1.3 рішення від 08.08.2014р. № 389 "Про надання згоди на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука" порушують вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Державні санітарні правила і норми влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України від № 63 14.08.2001р., які прийняті на виконання Закону Україну "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", а договір про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука, укладений на підставі вищевказаного рішення призводить до порушення прав дітей, які захищає і гарантує держава.

Припиняючи провадження у справі в частині вимог до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та відмовляючи в задоволенні позову до Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області і до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт", суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про визнання недійсним рішення ради не підлягає розгляду в господарських судах, позивачем не доведено, що укладений між 1-м та 2-м відповідачами договір суперечить інтересам держави і суспільства, вимогам законодавства, також, відсутні підстави для звільнення та повернення орендованого майна.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів; 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Згідно ж з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (ч. 1 п. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України).

В п. 17 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" передбачено, що до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах: а) про оскарження нормативно-правових актів, ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній зобов'язує суб'єкта господарювання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність; б) про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами, у сфері господарювання; в) між суб'єктами владних повноважень з приводу їхньої компетенції у сфері управління; г) з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; д) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач звернувся до суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, ухваленого суб'єктом владних повноважень - Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області, який наділений повноваженнями щодо розпорядження майном, яке належить до комунальної власності, тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правовідносини склалися у сфері реалізації суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, у зв'язку з чим правомірно припинив провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в господарських судах України).

Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 08.08.2014р. № 15, зобов'язання 3-го відповідача звільнити нежитлове приміщення (частину даху) площею 20 кв.м, вартістю 59 332,00 грн. та повернути 2-му відповідачу, суд першої інстанції також правомірно відмовив в задоволенні зазначених вимог.

Так, позивач зазначає, що Міжшкільний навчально-виробничий комбінат № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області на підставі ст. 28 Закону України "Про освіту", ст. 9 Закону України "Про загальну середню освіту" є навчальним закладом, та посилаючись на ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організацій навчально-виховного процесу, робить висновок про встановлену законодавством заборону передавати в оренду приміщення об'єктів освіти.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про освіту" створення загальноосвітніх навчальних закладів здійснюється відповідно до Закону України "Про загальну середню освіту".

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про загальну середню освіту", систему загальної середньої освіти становлять: загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади І - II рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Статтею 9 Закону України "Про загальну середню освіту" встановлені типи загальноосвітніх та інших навчальних закладів системи загальної середньої освіти, відповідно до яких всі навчальні заклади загальної середньої освіти поділяються на загальноосвітні (школи, гімназії, колегіуми, ліцеї, навчально - реабілітаційні центри) та інші навчальні заклади.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що міжшкільний навчально-виробничий комбінат є іншим закладом середньої освіти та не є загальноосвітнім закладом.

Судом першої інстанції правильно було взято до уваги постанову Кабінету міністрів України від 27.08.2010 р. № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності". Так, відповідно до п.п.2 п. 8 зазначеної постанови одним з видів послуг, що може надаватися установами та закладами є надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Надання вказаних послуг регулюється Порядком надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженим спільним Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23.07.2010 року № 736/902/758.

Тому, доводи прокурора основані на невірному розширенні ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" на будь-які відносини оренди майна закладів освіти.

В апеляційній скарзі прокурор вважає неправомірним застосування судом першої інстанції постанови Кабінету міністрів України від 27.08.2010 р. № 796, проте, судова колегія вважає такі твердження неправомірними, оскільки у постанові йде про надання в оренду окремих тимчасово вільних приміщень, що тимчасово не використаються у навчально-виховній, навчально-виробничій науковій діяльності, у той час, як у ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" йде про заборону використання не за призначенням цілих об'єктів освіти і науки, а також підрозділів, технологічно пов'язаних з навчальним та науковим процесом.

Крім того, судова колегія зазначає, що виходячи з характеристик об'єкту оренди та його використання, а саме частини даху, він є частиною структурного елементу нерухомого майна, що ніяк не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій науковій діяльності. Також, розміщення телекомунікаційного обладнання на даху жодним чином не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладу. Будь-яких доказів того, що розміщення телекомунікаційного обладнання на даху погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, прокурором не надано. Тим більш, що чинне законодавство не забороняє надавати в оренду окреме нерухоме майно міжшкільних навчально-виробничих комбінатів, яке не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій науковій діяльності.

Прокурор також неправомірно посилається на п.3.19 Державних санітарних правил і норми влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 р. № 63, оскільки у преамбулі вказаних ДСанПіН прямо вказано, що ці ДСанПіН поширюються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-Ш ступенів, спеціалізовані школи І, II, III ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, що проектуються, будуються, реконструюються та ті, що існують незалежно від типу, форми власності і підпорядкування, до яких 2-й відповідач не відноситься.

Позивач у апеляційній скарзі також вказує на неправомірність застосування судом першої інстанції Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організацій навчально-виховного процесу, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 18.08.2001 р. № 63. У той же час у позовній заяві прокурор як на підставу для задоволення своїх вимог посилається на вказаний нормативно-правовий акт.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. На підставі зазначеної в статті загальної заборони використовувати не за призначенням об'єкти освіти і науки прокурор зробив помилковий висновок про загальну заборону надання в оренду будь-яких об'єктів освіти і науки та їх окремих частин.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Статтею ст. 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Судом першої інстанції зроблено правомірний висновок про те, що прокурором не доведено, що укладений між 1-м відповідачем та 2-м відповідачем договір суперечить інтересам держави і суспільства, вимогам законодавства, а вимоги про зобов'язання 3-го відповідача звільнити приміщення та повернути його Кременчуцькому міжшкільному навчально-виробничому комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки договір № 15 про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 08.08.2014р. є чинним, тому відсутні підстави для звільнення та повернення орендованого майна.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду повністю погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, тоді як доводи, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджені належними доказами, через що рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2015 р. у справі № 917/229/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2015 р. у справі № 917/229/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.05.2015р.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.