ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015 Справа № 917/1155/14

за позовом ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 37600

ОСОБА_2, АДРЕСА_6

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЖЖ", вул. Гоголя, 84, м. Миргород, Полтавська область, 37600 (правонаступник Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія", вул. Гоголя, 84, м. Миргород, Полтавська обл., 37600)

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача :

Державний реєстратор юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, вул. Я.Усика, 15, м. Миргород, Полтавська обл., 37600

ОСОБА_4, АДРЕСА_2, 37600

ОСОБА_5, АДРЕСА_3, 37600

ОСОБА_6, АДРЕСА_7., 37600

ОСОБА_7, АДРЕСА_8., 37600

ОСОБА_8, АДРЕСА_4, 37600

ОСОБА_9, АДРЕСА_5, 37600

про визнання установчого договору Малого підприємства "Мрія" (Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" - ) у редакції від 08.08.2003 р., який зареєстровано розпорядженням Миргородського міського голови 26.06.2004 р., не підписаним позивачами та недійсним

Головуючий суддя Ківшик О.В.

Суддя Сірош Д.М.

Суддя Тимощенко О.М.

Представники:

від позивачів: ОСОБА_10, довіреність № 191 від 18.02.2014 р., довіреність № 188 від 18.02.2014 р., паспорт НОМЕР_1, виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26.11.2002 р.;

від інших учасників : не з'явилися.

У судовому засіданні присутній вільний слухач : ОСОБА_11 (довіреність від 01.12.2013 р. не оцінюється як допустимий доказ на підтвердження наявності повноважень останньої щодо представництва відповідача у господарському процесі, оскільки не відповідає встановленим Цивільним Кодексом України правилам вчинення довіреностей юридичною особою).

10.06.2015 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява ОСОБА_12 та ОСОБА_2 про визнання установчого договору Малого підприємства "Мрія" (Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" - ) у редакції від 08.08.2003 р., який зареєстровано розпорядженням Миргородського міського голови 26.06.2004 р., не підписаним позивачами та недійсним.

Розпорядженням заступника голови господарського суду Полтавської області від 05.03.2015 р. дану справу призначено до колегіального розгляду в складі зазначеної вище колегії суддів.

Судовий процес за ініціативою суду фіксується технічними засобами відповідно до положень ч. 3 ст. 44 ГПК України та відображається у протоколі судового засідання на підставі положень ст. 81-1 ГПК України.

Відповідач, треті особи та судовий експерт представництво у судове засідання не забезпечили, вимог суду не виконали, причин щодо цього суду не повідомили, відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час і місце проведення судових засідань, а також про покладені на них обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Відповідач проти позову заперечує за мотивами заперечення від 21.07.2014 р. (вх. № 9443 від 21.07.2014 р., том справи 2, а.с. 12), стверджуючи про сплив позовної давності для звернення позивачів до суду з даною вимогою. Крім того, відповідач надав суду заяву вх. № 8883 від 10.07.2014р. про застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності, вирішення якої судом було відкладено до прийняття рішення у справі (том справи 1, а.с. 219) та яка судом визнається правомірною за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині даного рішення.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний реєстратор юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області - представництво у судове засідання не забезпечила, надала суду заяву № 02.5-19/527 від 05.06.2015 р. (вх. № 8664 від 09.06.2015 р.) про розгляд справи за відсутності її представників. Крім того, остання на виконання вимог суду надала письмові пояснення по суті спору № 809/02.5-19 від 03.07.2014 р. (вх. № 8607 від 04.07.2014 р.), а також надала для залучення до матеріалів справи належним чином засвідчену копію реєстраційної справи Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" (вул. Гоголя, 84, м. Миргород, Полтавська обл., 37600, ідентифікаційний код юридичної особи 13941164, том справи 1, а.с. 41-217).

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7 - пред'явила зустрічну позовну заяву до Малого підприємства "Мрія", ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2 про визнання недійсним установчого договору Малого підприємства "Мрія" у редакції від 08.08.2003 р., яка ухвалою Господарського суду Полтавської області від 22.07.2014 р. у даній справі повернута без розгляду в порядку ст. 63 ГПК України (том справи 2, а.с. 29).

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - надали суду заяву вх. № 9488 від 22.07.2014 р. (том справи 2, а.с. 24), відповідно до якої позов підтримують та просять його задовольнити.

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - письмових пояснень по суті спору суду не надали.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 20.11.2014 р. зупинено провадження у даній справі з призначенням судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено Полтавському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса. Вказана експертна установа листом № 1056 від 03.12.2014 р. (вх. № 16729 від 16.12.2014 р.) звернулася до Господарського суду Полтавської області з клопотанням про надання додаткових матеріалів та уточнення питань, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи № 1063 у справі № 917/1155/14. В дотримання приписів п. 11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (із змінами та доповненнями) розгляд клопотання судового експерта призначено в судове засідання з поновленням провадження у справі ухвалою від 18.12.2014 р.. 04.02.2015 р. листом № 1063 від 02.02.2015 р. Полтавське відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса надало суду висновок про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи № 1063.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16.02.2015 р. зупинено провадження у даній справі з призначенням судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено Полтавському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса. Вказана експертна установа листом № 200 від 24.02.2015 р. (вх. № 2789 від 02.03.2015 р.) звернулася до Господарського суду Полтавської області з клопотанням про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи № 209 у справі №917/1155/14. В дотримання приписів п. 11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (із змінами та доповненнями) розгляд клопотання судового експерта призначено в судове засідання з поновленням провадження у справі ухвалою від 05.03.2015 р..

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.03.2015 р. було зупинено провадження у даній справі на час проведення судової почеркознавчої експертизи до надання висновків за її результатами. Крім того, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.03.2015 р. замінено відповідача - Колективне підприємство "Мале підприємство "Мрія" (вул. Гоголя, 84, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ідентифікаційний код юридичної особи 13941164) - його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАЖЖ" (вул. Гоголя, 84, м.Миргород, Полтавська область, 37600, ідентифікаційний код юридичної особи 13941164).

Супровідним листом № 209 від 05.05.2015 р. (вх. № 7319 від 19.05.2015 р.) Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса повернуто до Господарського суду Полтавської області об'єкти дослідження з висновком судової почеркознавчої експертизи № 209 від 05.05.2015 р (том справи 4, а.с. 84-87).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 03.06.2015 р. провадження у даній справі поновлено.

Представник позивачів заявив суду клопотання від 08.06.2015 р. (вх. № 8594 від 08.06.2015 р.), відповідно до якого просить суд направити справу за наявними вільними та умовно вільними зразками підпису позивача ОСОБА_2 до іншого експертного закладу - ДНД ЕКЦ МВС України для вирішення питання щодо підпису останньої на спірному протоколі. Колегією суддів клопотання відхиляється за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині рішення.

Відповідач заявив суду :

- заяву від 10.06.2015 р. (вх. № 8756 від 10.06.2015 р.) про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів;

- заяву від 10.06.2015 р. (вх. № 8757 від 10.06.2015 р.) про витребування доказів, у якій просить суд з посиланням на ст. 40 ГПК України витребувати з господарського суду Полтавської області зі справи № 917/2336/14 протокол МП Мрія № 4 від 08.08.2003 р. та Журнал реєстрації вступного інструктажу МП Мрія 2002-2007 року.

Колегією суддів клопотання відхиляються за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині рішення.

Представник позивачів на позовних вимогах наполягає за мотивами позовної заяви.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачів, оцінивши надані докази, суд,

встановив:

Як стверджують у позовній заяві позивачі, в травні 2014 року від представника, який ознайомлювався з реєстраційною справою Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" у справі № 917/471/14, що перебувала у провадженні Господарського суду Полтавської області, вони дізналися про те, що від їх імені 08.08.2003 р. було підписано установчий договір Малого підприємства "Мрія".

Позивачі стверджують, що спірного договору не підписували, підписи під ним, вчинені від їх імені, позивачам не належать.

Вважаючи свої корпоративні права порушеними, позивачі звернулися до суду з даним позовом з вимогами про визнання установчого договору Малого підприємства "Мрія" (Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" - ) у редакції від 08.08.2003 р., який зареєстровано розпорядженням Миргородського міського голови 26.06.2004 р., не підписаним позивачами та недійсним.

В обґрунтування підстав позову останні посилаються на ст.ст. 14-16, 203, 215-217, 236, 626, 638, 640 Цивільного Кодексу України.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач зобов'язаний обрати спосіб захисту порушеного права, що відповідає вказаним нормам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин (позивача) та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Аналогічні приписи містяться і в ст. 20 Господарського кодексу України.

Отже, за змістом положень ст.ст. 1, 2 ГПК України, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Таким чином, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Ні Цивільним кодексом України, ні Господарським кодексом України, так само і іншими нормативно-правовими актами не передбачено такого способу захисту, як визнання правочину не підписаним, оскільки наявність чи відсутність підпису, а також вчинення підпису певною особою є юридичним фактом, що має значення для правильного вирішення судом господарського спору при вірному обранні позивачем способу захисту порушеного права.

Отже, в частині позовної вимоги щодо визнання установчого договору Малого підприємства "Мрія" (Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" - ) у редакції від 08.08.2003 р., який зареєстровано розпорядженням Миргородського міського голови 26.06.2004 р., не підписаним позивачами, суд дійшов висновку про невірно обраний останніми спосіб захисту порушеного права, заявлена в цій частині вимога не може бути матеріально-правовою чи немайновою вимогою, на підставі якої суд приймає рішення, тобто не сприятиме реальному відновленню порушеного права позивачів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 Постанові від 24.10.2008 р. № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", судам необхідно враховувати, що з набранням чинності ЦК (статті 142, 153) договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети - створення та державної реєстрації товариства. Зазначені договори мають відповідати загальним вимогам, що пред'являються до правочинів, і при розгляді спорів про визнання їх недійсними суди повинні керуватися відповідними нормами про недійсність правочинів. У справах про визнання недійсним статуту відповідачем є господарське товариство, залучати до участі у справі всіх учасників (акціонерів) товариства немає необхідності. У справах щодо визнання недійсним установчого (засновницького) договору мають залучатися всі учасники (засновники) товариства як сторони договору.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Визнання правочину недійсним відноситься до способів захисту цивільних прав та інтересів, встановлених ст. 16 Цивільного кодексу України. За захистом свого майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду.

За приписами п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу п. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За приписами ст. 41, ст. 42, ст. 44 Цивільного Кодексу УРСР (що діяв під час укладення оспорюваного позивачами установчого договору Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" в редакції 08.08.2003 р.) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі. Повинні укладатись у письмовій формі, зокрема, угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Судом у даній справі була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставилися питання, спрямовані на з'ясування, чи виконано підпис від імені позивачів, що містяться навпроти їх прізвищ в установчому договорі Малого підприємства "Мрія" в редакції 08.08.2003 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також чи виконано вказані підписи навмисно зміненим почерком.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 209 від 05.05.2015 р (том справи 4, а.с. 84-87) :

- підпис від імені ОСОБА_1, що міститься навпроти її прізвища в установчому договорі Малого підприємства "Мрія" в редакції 08.08.2003 р., виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, у підписі наявні ознаки, які можуть свідчити про виконання підпису зміненими рухами або під впливом на виконавця в момент виконання підпису "збиваючих" факторів;

- у підписі від імені ОСОБА_2, що міститься навпроти її прізвища в установчому договорі Малого підприємства "Мрія" в редакції 08.08.2003 р., наявні ознаки, які можуть свідчити про виконання підпису зміненими рухами або під впливом на виконавця в момент виконання підпису "збиваючих" факторів;

- відповісти на питання щодо вчинення підпису від імені ОСОБА_2 що міститься навпроти її прізвища в установчому договорі Малого підприємства "Мрія" в редакції 08.08.2003 р., експерт не зміг з огляду на недостатність порівняльного матеріалу та не надання зразків підпису ОСОБА_2 з урахуванням зміни прізвища за клопотанням експерта.

За викладеного, експертним висновком, який судом розцінений як належний доказовий матеріал, підтверджено, що право позивачів є порушеним.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.2, п. 5.4 постанови від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. У разі якщо особа захищає корпоративні права, пов'язані з її майновим правом, то до відповідних правовідносин застосовуються положення про позовну давність.

Відповідач надав суду заяву вх. № 8883 від 10.07.2014 р. про застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності, яка колегією суддів оцінюється як правомірна за наведеним нижче обґрунтуванням.

07.06.2014 р. відповідно до відмітки маркувальної машини поштового відділення на конверт (том справи 1, а.с. 23) представник позивачів від імені останніх звернувся до Господарського суду Полтавської області з даним позовом, 13.06.2014 р. згідно відмітки канцелярії суду (том справи 1, а.с. 2) вказаний позов надійшов до Господарського суду Полтавської області.

Згідно ст. 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ст. 260 Цивільного Кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного Кодексу України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 3, п. 4 ст. 267 Цивільного Кодексу України).

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.8 постанови від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями), щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Необхідно мати на увазі також припис пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за змістом якого до позовів про визнання оспорюваного правочину недійсним, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину правила ЦК України про позовну давність застосовуються за умови, коли право на подання відповідного позову виникло після 1 січня 2004 року; до позовів же, право на подання яких виникло до зазначеної дати, застосовується попереднє законодавство про позовну давність, тобто відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

За приписами ст. 71 Цивільного Кодексу УРСР (що діяв під час укладення оспорюваного позивачами установчого договору Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" в редакції 08.08.2003 р.), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За правилами ст. 76 Цивільного Кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Порядок обчислення строків позовної давності та інших строків, встановлених цим Кодексом, визначається статтями 86 і 87 Цивільного процесуального кодексу Української РСР (ст. 85 Цивільного Кодексу УРСР); закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (ст. 80 Цивільного Кодексу УРСР). При цьому за приписами ст. 75 Цивільного Кодексу УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Рішенням загальних зборів засновників Малого підприємства "Мрія" від 08.08.2003 р., оформленим протоколом № 4, затверджено статут останнього, державна реєстрація якого проведена 26.02.2004 р. розпорядженням Миргородського міського голови № 83р. Вказаний статут підписано учасниками товариства - відповідача, в тому числі і позивачами (том справи 1, а.с. 104) у присутності приватного нотаріуса Панченко Л.В. 09.10.2003 р., про що вчинено відповідний нотаріальний запис № 1535 (том справи 1, а.с. 105). Слід зазначити, що вчинення підписів позивачами на даному статуті під сумнів не ставиться.

Крім того, чинне законодавство надає позивачам як учасникам товариства право брати участь в управлінні справами товариства та отримувати від товариства інформацію щодо діяльності останнього.

Отже, початок обчислення строку позовної давності законодавець пов'язує не тільки з моментом, коли особа фактично довідалась про порушене право, а і мала довідатися про це, позивачі були учасниками товариства - відповідача, підписали статут товариства, доказів звернення з вимогами до товариства щодо надання ним певної інформації з метою фактичної реалізації наданих законом прав учаснику товариства, відмови в її наданні, тобто об'єктивної неможливості довідатися про оспорюваний установчий договір до моменту ознайомлення представника позивачів з матеріалами справи № 917/471/15 позивачі суду не надали, на наявність таких не посилаються, а тому строк позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним установчого договору Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія" в редакції 08.08.2003 р., враховуючи загальні правила обчислення строків та приписи наведених норм права, на момент його пред'явлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Господарського суду Полтавської області закінчився.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 04.02.2015 р. № 3-216гс14 у справі № 902/1699/13, відповідно до положень ст. 111 28 ГПК України) стосовно того, що права учасника господарського товариства, які витікають із права його участі в цьому товаристві, не є особистими немайновими правами, а тому вимоги щодо захисту корпоративних прав учасника товариства не належать до вимог, на які відповідно до статті 83 ЦК УРСР не поширюється позовна давність, до таких позовів застосовуються правила про позовну давність.

Серед іншого, судом взято до уваги те, що відповідно до приписів до ст. 17, ст. 18, ст. 20 Закону України від 15.05.2003 р. № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними, за винятком ідентифікаційних номерів фізичних осіб - платників податків.

Суд також наголошує на тому, що за даним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАЖЖ" (правонаступник Колективного підприємства "Мале підприємство "Мрія") не є належним відповідачем, оскільки сторонами оскаржуваних змін до установчої угоди є саме засновники товариства. Проте позивачі самостійно обрали спосіб захисту порушених прав та особу, що на їх думку, повинна відповідати за позовом; будь-яких клопотань позивачами про залучення до участі у справі інших відповідачів чи заміну неналежного відповідача на належного у процесі розгляду справи не заявлялося.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладеного, колегія дійшла висновку про відмову у позові з огляду на сплив позовної давності. Заперечення відповідача проти позову суд оцінює як правомірні частково за наведеного вище.

Відповідно до ст. 49 ГПК України понесені судові витрати зі сплати судового збору при пред'явленні даного позову до господарського суду та витрати на проведення призначеної за клопотанням представника позивачів судової почеркознавчої експертизи покладаються на позивачів.

Як зазначалося вище, представник позивачів заявив суду клопотання від 08.06.2015 р. (вх. № 8594 від 08.06.2015 р.), відповідно до якого просить суд направити справу за наявними вільними та умовно вільними зразками підпису позивача ОСОБА_2 до іншого експертного закладу - ДНД ЕКЦ МВС України для вирішення питання щодо підпису останньої на спірному протоколі.

Колегією суддів клопотання відхиляється як таке, що не відповідає чинним процесуальним нормам.

Вимоги суду щодо надання вільних зразків підписів та почерку ОСОБА_2, ОСОБА_1 в документах, виконаних у 2003 році (бажано до серпня та після серпня місяця), в яких типовою формою самого документу передбачено розташування підпису: договори (кредитні, депозитні, на платіжну картку, відкриття платіжного рахунку тощо), відомості про отримання заробітної плати, заяви на відпустки та матеріальну допомогу, заповіти, заяви про видачу паспорта "форма № 1" у т.ч. пов'язані із зміною прізвища, копії сторінок паспорту із підписами належної якості та інших документах за формою, змістом і цільовим призначенням наближеним до досліджуваного документу, за клопотання експерта № 200 від 24.02.2015 р. (вх. № 2789 від 02.03.2015 р.) про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи № 209 у справі №917/1155/14, позивачем - ОСОБА_2 - не виконано, представництво у судове засідання для відбору експериментальних зразків підписів не забезпеченою поважних причин щодо цього суду не повідомлено, доказів на їх підтвердження не надано.

Отже, судом було створено достатні умови для надання позивачами доказів на підтвердження позовних вимог, в тому числі і під час проведення судової почеркознавчої експертизи, а тому наслідки ненадання витребуваних експертом додаткових матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи покладаються саме на нього. Крім того, виходячи з мотивів прийняття даного рішення, колегія суддів не вбачає дійсної потреби для проведення такої судової експертизи.

Як зазначалося вище, відповідач заявив суду заяву від 10.06.2015 р. (вх. № 8756 від 10.06.2015 р.) про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів та заяву від 10.06.2015 р. (вх. № 8757 від 10.06.2015 р.) про витребування доказів, у якій просить суд з посиланням на ст. 40 ГПК України витребувати з Господарського суду Полтавської області зі справи № 917/2336/14 протокол МП Мрія № 4 від 08.08.2003 р. та Журнал реєстрації вступного інструктажу МП Мрія 2002-2007 року, які колегією суддів відхиляються за наступним обґрунтуванням.

За приписами ст. 40 ГПК України, на яку посилається відповідач, оригінали письмових доказів, що є у справі, за клопотанням підприємств та організацій повертаються їм після вирішення господарського спору та подання засвідчених копій цих доказів. Витребування доказів врегульовано ст. 38 ГПК України, за якою сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Наведена заява відповідача не містить обґрунтування наявності обставини, що перешкоджають наданню зазначених у заяві доказів та обставин, які можуть підтвердити ці докази, в тому числі і з огляду на наявний у справі висновок судового експерта.

Також колегія суддів не вбачає підстав для продовження строку вирішення спору відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, оскільки клопотання про витребування доказів відхилено, наявні у справі докази є достатніми для прийняття рішення у даній справі.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України та абз. 7 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", суд -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Повне рішення складено 11.06.2015 р..

Головуючий суддя О.В. Ківшик

Суддя Д.М.Сірош

Суддя О.М. Тимощенко

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.