ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р.Справа № 922/1548/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Харків,
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Харків,
про визнання права власності
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність № 124 від 29.01.2013р.);

ОСОБА_4 (довіреність № 124 від 29.01.2013р.;

відповідача - Ульянова Д.В., адвокат (договір № 2/02-145 від 10.02.2015р.);

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м.Харків, звернулась до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.12.2013р. індексний № 14432850 на нежитлову будівлю літ. "А-1", розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,7 кв.м., оформлене на відповідача, ОСОБА_6, як власника. Позивач також просить визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно. Судові витрати позивач просить стягнути з відповідача.

У відзиві на позовну заяву, який був наданий до суду 01.04.2015р., відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що згідно укладеного між сторонами Договору від 18.06.2014р. про розірвання Договору про сумісну діяльність, сторони будь-яких претензій один до одного, у тому числі матеріальних, не мають; договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить фіктивного характеру та удаваного правочину.

Ухвалою господарського суду від 12.05.2015р. було задоволено клопотання позивача про витребування у реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції належним чином засвідчених копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.12.2013р., індексний № 14432850 та витягу з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2013р., індексний № 14433564. Проте, відповіді з реєстраційної служби на відповідний запит суду не надійшло.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі; зазначили, що свідоцтво на право приватної власності на спірний об'єкт нерухомого майна було шахрайським способом оформлено відповідачем 11.12.2013р., а саме на час дії нотаріально посвідченого договору № 1804 від 12.11.2003р. про сумісну діяльність з будівництва двох об'єктів по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представники позивача наполягали на тому, що обидва об'єкти нерухомого майна за Договором про спільну діяльність (павільйони) були збудовані за кошти позивача, на підтвердження чого надав копії товарних чеків, накладної, видаткового касового ордеру; копію Договору підряду від 07.06.2004р.; копію акту приймання робіт від 20.09.2004р.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що будівництво було здійснено відповідачем самостійно, жодних договірних відносин з позивачем щодо спільного будівництва не було, договір було розірвано законно, без зауважень з обох сторін. Представник відповідача зазначив, що надані позивачем фінансові документи не мають відношення до будівництва спірного об'єкта.

Представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи копій документів, які підтверджують здачу об'єкту в експлуатацію особисто відповідачем.

Клопотання представника відповідача було задоволено судом, надані документи долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

20.11.2003р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (відповідач) було укладено Договір про сумісну діяльність, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зайцевою О.Ю., реєстраційний № 1804, предметом якого, згідно п. 1.1., є сумісна діяльність по будівництву двох об'єктів нерухомого майна за адресою:

- АДРЕСА_2;

- АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.1. даного Договору, фінансування будівельних робіт, отримання будівельно-технічної документації та дозвільних актів, а також витрат на введення в експлуатацію об'єктів проводиться сторонами договору з особистих коштів (в т. ч. залучених) - у рівних розмірах.

Пунктом 3.2. даного Договору сторони визначили, що по закінченню будівництва та прийняття об'єкта в експлуатацію в установленому порядку кожен з об'єктів буде належати сторонам договору на підставі спільної приватної власності в рівних частинах кожному.

Проте, позивач зазначає, що в порушення вищевказаних умов Договору, відповідач участі у фінансуванні будівництва не приймав; закупівля будівельних матеріалів та оплата підрядних робіт здійснювалися за кошти позивача. Позивач також зауважує, що грошові кошти на оплату будівельно-технічної документації ОСОБА_6 отримував також від позивача згідно розписок.

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2013р. відповідач здійснив оформлення свідоцтва про право власності на збудоване нерухоме майно, індексний № 14432850 - нежитлову будівлю літ. "А-1", розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,7 кв.м., на своє ім'я.

Позивач вважає, що вищевказане свідоцтво на право власності було отримано відповідачем в порушення умов Договору про сумісну діяльність № 1804 від 20.11.2003р., у зв'язку з чим позивач просить суд визнати дане свідоцтво недійсним та визнати право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1", розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,7 кв.м., за ОСОБА_1.

З'ясувавши усі фактичні обставини спору та надавши їм правову кваліфікацію, суд зауважує на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Умовами Договору про сумісну діяльність № 1804 від 20.11.2003р. передбачено прийняття об'єктів в експлуатацію по закінченню будівництва.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, на якій збудовано спірний об'єкт нерухомості, була отримана відповідачем в оренду на підставі Договору оренди землі від 22.07.2005р. реєстраційний № 75175/05, укладеного з Харківською міською радою.

Загальний порядок введення в експлуатацію передбачає обов'язкову наявність належним чином узгодженого проекту та дозволу на початок виконання будівельних робіт тощо, тобто роботи повинні бути виконані у відповідному, встановленому чинним законодавством порядку.

Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні визначені в Законі України "Про основи містобудування".

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про основи містобудування", забудова земельних ділянок, які надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому цим законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно ст. 5 цього Закону при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови.

3 статті 18 Закону України "Про основи містобудування" вбачається, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. Це право ради можуть делегувати відповідним виконавчим органам.

При цьому, необхідність прийняття закінчених будівництвом об'єктів в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України обумовлена приписами частини 3 статті 18 вказаного закону, відповідно яких закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. № 461 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів", згідно якого датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

При цьому, інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію. У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Матеріали справи містять Декларацію про готовність об'єкта (нежитлового будинку літ. "А-1" за адресою: АДРЕСА_1) до експлуатації, зареєстровану Інспекцією ДАБК у Харківській області 25.07.2013р.

Дана Декларація у встановленому законом порядку недійсною визнана не була.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що свідоцтво на право власності від 11.12.2013р. на об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 Літ. "А-1" було видано відповідачу на підставі Декларації про готовність об'єкта у відповідності до встановленого законом порядку.

На підставі вищевказаного свідоцтва 09.12.2013р. державним реєстратором відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", здійснено державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомості за відповідачем.

Таким чином, у суду немає законних підстав для скасування даного свідоцтва.

Як вбачається з п. 3.2. Договору про сумісну діяльність № 180420.11.2003р., після закінчення будівництва та прийняття об'єктів в експлуатацію в установленому порядку, кожний з об'єктів має належати сторонам на підставі сумісної часткової власності в рівних частинах кожному.

Проте, представник відповідача зазначає, що будівництво та введення спірної будівлі, розташованої по АДРЕСА_1, в експлуатацію здійснювалося лише ФОП ОСОБА_6. На підтвердження свого права на нежитлову будівлю відповідачем надано наступні документи: зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва, декларація про готовність об'єкту до експлуатації, акт перевірки додержання (виконання) вимог законодавства у сферах пожежної і техногенної безпеки, цивільного захисту, контролю за діяльністю аварійно-рятувальних служб, припис про усунення порушень вимог законодавства; договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Харкова та інші документи, з яких вбачається, що саме ОСОБА_6 мав відношення до будівництва та експлуатації спірної будівлі.

Натомість, позивач наполягає на тому, що всі будівельні матеріали та роботи фінансувались нею одноособово, без участі відповідача.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на Договір про розірвання Договору № 1804 від 20.11.2003р. та подальшу сумісну діяльність по будівництву об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.06.2014р.

З наданої позивачем копії Договору від 17.06.2014р. про розірвання Договору № 1804 від 20.11.2003р. та подальшу сумісну діяльність вбачається, що даний договір був підписаний ОСОБА_6 та ОСОБА_9, який не є стороною за цим Договором або особою, уповноваженою стороною на підписання даного договору.

Крім того, відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Проте, Договір від 17.06.2014р. про розірвання нотаріально посвідченого Договору № 1804 від 20.11.2003р. та подальшу сумісну діяльність не був посвідчений сторонами у нотаріальному порядку.

Тому, суд відхиляє даний доказ як неналежний.

Натомість, матеріали справи містять укладений між сторонами та нотаріально посвідчений Договір від 18.06.2014р., реєстраційний № 756, про розірвання Договору про сумісну діяльність № 1804, згідно п. 2 якого позивач, ОСОБА_1, не має будь-яких претензій, в тому числі матеріальних, до ОСОБА_6. Також сторони посвідчили, що цей Договір відповідає їх намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Позивач зазначає, що він був вимушений підписати даний Договір під впливом обману з боку відповідача.

Суд не приймає такі доводи позивача, через неможливість надати оцінку нотаріально посвідченого Договору від 18.06.2015р. на предмет факту навмисного введення позивача в оману під час підписання даного Договору, та зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися з приводу встановлення такого факту до правоохоронних органів.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до п. 8.1. Договору про сумісну діяльність № 1804 від 20.11.2003р., цей договір набуває чинності з моменту підписання договору та діє до закінчення будівництва об'єктів та передачі їх в експлуатацію в установленому Законом порядку.

Оскільки спірна будівля була прийнята в експлуатацію в липні 2013 року, Договір № 1804 від 20.11.2003р. фактично припинив свою дію.

Також суд зауважує, що позивач, посилаючись на Договір про сумісну діяльність № 1804 20.11.2003р., просить визнати за нею право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 55,7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, відповідно до п. 3.2. Договору про сумісну діяльність № 1804 20.11.2003р., який на даний час є розірваним, по закінченню будівництва та прийняття об'єктів в експлуатацію в установленому порядку, кожний з об'єктів має належати сторонам на підставі сумісної часткової власності в рівних частинах кожному.

Що також, крім іншого, свідчить про безпідставність позовних вимог про визнання права власності на спірний об'єкт лише за позивачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог ФОП ОСОБА_1

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 331, 386, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 08.06.2015 р.

Суддя Н.М. Кухар