КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2015 р. Справа№ 921/1353/14-г/8

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: Іванців Р.Б. - представник

від відповідача-1: Пащенко Т.С. - представник

від відповідача-2: Дутчак В.Ф. - представник

від третьої особи на стороні позивача: не з"явився

від третьої особи на стороні відповідача: не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АРКА"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 23.02.2015р.

у справі № 921/1353/14-г/8 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АРКА"

до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АРКА" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, який укладено між відповідачами 12.12.2011 та зареєстрований за № 5207-5208, у частині відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.06.2006, укладеним між ТОВ "Арка" та Банком.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05.12.2014 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_5, а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Еліну Володимірівну (далі - Нотаріус).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 29.01.2015 матеріали даної справи №921/1353/14-г8 були надіслані за встановленою підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 23.02.2015 у справі № 921/1353/14-г/8 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим місцевим судом рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права та неповне з"ясування обставин справи.

В обгрунтування апеляційної скарги, апеллянт зазначає, що судом першої інстанції порушено п.п. 1.2 Розпорядження №231 від 03.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 р. за №0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Апелянт зазначає, що у відповідності до вказаного розпорядження, яке діяло у відповідній редакції на момент укладення між відповідачами договору факторингу, до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб»єктів господарювання за договором , на якому базується таке відступлення. Також, отримавши від відповідачів матеріали нотаріус повинна була відмовити в посвідченні договору відступлення права вимоги, оскільки договір факторингу є нікчемним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015р. порушено апеляційне провадження у справі № 921/1353/14-г/8, справу призначено до розгляду та викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 року розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою в судове засідання представників третіх осіб.

28.05.2015 року в судове засідання представники третіх осіб не зявились, про причини неявки суд не повідомлено.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати необхідних заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що треті особи повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

30.05.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та ОСОБА_5 (позичальник) було укладено договір про надання кредиту № 0.

Умовами договору визначено, що банк надає позичальнику - ОСОБА_5 кредит в сумі 505 000 гривень у порядку та на умовах визначених даним договором.

30.05.2006 на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором про надання кредиту № 0 ТОВ "Арка" (іпотекодавцем) передано в іпотеку АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 квітня, буд. 9 відповідно до укладеного договору іпотеки від 30.05.2006.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Позивач стверджує про неодночасність відступлення прав вимоги за договором іпотеки та відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням, посилаючись на те, що 13.02.2012 між ТОВ "Кей Колект" та банком укладено договір факторингу №2, за яким право вимоги за зобов'язаннями, які виникли у позичальника на підставі кредитного договору № 0 від 30.05.2006, перейшли до нового кредитора ТОВ "Кей Колект", а 12.12.2011 між банком та ТОВ "Кей Колект" укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, 5207- 5208.

Відповідно до матеріалів справи 12.12.2011 між банком та ТОВ "Кей-Колект" (Фактор) було укладено договір факторингу №1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких відбувся перехід права вимоги, в тому числі, і за зобов'язанням ОСОБА_5 за договором про надання кредиту №0 від 30.05.2006 до нового кредитора ТОВ "Кей Колект".

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копією договору факторингу №1 від 12.12.2011, випискою із додатку №1 до договору факторингу (перелік договорів, за якими відступалися права вимоги за кредитними договорами), копією договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, випискою з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011.

Слід зазначити, що відступлення права вимоги за основним зобов'язанням (договором про надання кредиту № 0 від 30.05.2006) відбулось на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011, а не за договором факторингу №2 від 13.02.2012.

Твердження позивача про неодночасність відступлення прав вимоги за договором іпотеки та відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням є безпідставними.

Позивач, мотивуючи свою позовну вимогу, посилається на те, що у ТОВ "Кей-Колект" відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання. А тому укладений між відповідачами договір факторингу є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивачем не було доведено, що договір факторингу №1 від 12.12.2011 є нікчемним у силу закону.

ТОВ "Кей-Колект" є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серії ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08.12.2011, надає такий вид фінансової послуги як факторинг.

Відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Виходячи зі змісту ст. 1077 ЦК України пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", з наступними змінами та доповненнями, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389), договір факторингу за своєю правовою природою, є договором про надання фінансових послуг, згідно якого одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (частина 1 статті 1080 ЦК України).

Договір факторингу № 1 від 12.12.2011 та оспорюваний договір відступлення прав вимоги, укладені між відповідачами були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом (нотаріальна), вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зворотного матеріали справи не містять.

Державний орган, яким є Нацкомфінпослуг, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг, уповноважений Законом лише встановлювати обмеження на суміщення певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених Законами фінансових послуг.

Частиною 5 ст. 5 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг з факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

Ні ЦК України, ні Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Дані нормативні акти не виключають безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Таким чином, за встановлених обставин справи, позовні вимоги позивача не можуть вважатися за законні та обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що за договором факторингу № 1 від 12.12.2001 року клієнтом, стороною договору виступає сам АТ "УкрСиббанк", який є банком, та його діяльність в сфері факторингових операцій не регулюється і ніяким чином не обмежена Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до листа від 08.07.2009 р. N 8701/11-12 "Щодо факторингу»: Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України розглянуто лист від 26.05.2009 за N 14/1-272 щодо договорів про відступлення прав вимог. Держфінпослуг відповідно до повноважень, встановлених Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон), не наділена повноваженнями щодо надання роз'яснень законів України. Повноваження щодо роз'яснення законодавства мають Міністерство юстиції України, комітети Верховної Ради України, інші органи державної влади в межах своєї компетенції та за умови законодавчого закріплення за ними права надавати роз'яснення.».

Вищезазначене підтверджується судовою практикою, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року № 2а-12909/12/2670, якою визнано п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» - нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Стосовно доводів апеляційної скарги слід зазначити, а саме що суд не надав оцінки п. 1.1, 1.2, 1.3, 3.2 договору факторингу та помилково надано оцінку виписці із додатку №1 до договору факторингу як належному та допустимому доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Місцевим судом встановлено, що 12.12.2011 між банком та ТОВ «Кей-Колект» (Фактор) було укладено договір факторингу №1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких відбувся перехід права вимоги, в тому числі, і за зобов'язанням ОСОБА_5 за договором про надання кредиту №0 від 30.05.2006 до нового кредитора ТОВ «Кей Колект».

Дане підтверджується наявними у матеріалах справи копією договору факторингу №1 від 12.12.2011, випискою із додатку №1 до договору факторингу (перелік договорів, за якими відступалися права вимоги за кредитними договорами), копією договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, випискою з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011.

Враховуючи вищеперелічене слід зазначити, що відступлення права вимоги за основним зобов'язанням (договором про надання кредиту № 0 від 30.05.2006) відбулось на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011, а не за договором факторингу №2 від 13.02.2012, на який посилається апелянт. А тому, твердження апелянта про неодночасність відступлення прав вимоги за договором іпотеки та відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням є безпідставними.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АРКА" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.02.2015р. у справі № 921/1353/14-г/8 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 23.02.2015р. у справі № 921/1353/14-г/8 залишити без змін.

Матеріали справи № 921/1353/14-г/8 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська