ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Справа № 910/2846/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Губенко Н.М.,

суддів: Барицької Т.В.,

Картере В.І. (доповідач)

за участю представників:

позивача - Цимбала В.А.,

відповідача - не з'яв.,

ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" - Гладишко Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-кондитерський комбінат "Нивки"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015

та на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014

у справі № 910/2846/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-кондитерський комбінат "Нивки"

до Відкритого акціонерного товариства Банк "БІГ Енергія"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_3,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"

про припинення дії договору іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ТОВ "Виробничо-кондитерський комбінат "Нивки" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ВАТ Банк "БІГ Енергія" про припинення іпотеки шляхом визнання припиненим договору іпотеки від 28.07.2008.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2014 залучено до участі у справі в якості третьої особи-1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 та залучено до участі у справі в якості третьої особи-2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2014 (суддя Нечай О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 (колегія суддів у складі: суддя Дідиченко М.А. - головуючий, судді Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.), у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що остання частина ст. 49 Закону України "По іпотеку" із положенням про треті прилюдні торги була змінена Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 № 3795-VI. Прикінцевими положеннями даного Закону визначено, що дія цього Закону не поширюється на кредиті договори, укладені до набрання ним чинності. У зв'язку з цим, господарський суд першої інстанції зазначив про те, що оскільки кредитний договір та іпотечний договір не є тотожними, то п. 2 прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" не підлягає застосуванню до договорів іпотеки, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог.

Залишаючи рішення господарського суду першої інстанції без змін, господарський суд апеляційної інстанції зазначив про те, що положення п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" застосовуються як до кредитних договорів, так і до договорів іпотеки, що укладені на забезпечення кредитних договорів до дати набрання чинності цим законом - 16.10.2011. Однак, на правовідносини з реалізації заставленого майна з прилюдних торгів застосовується редакція ч. 2 ст. 49 Закону України "Про іпотеку", яка була чинною на час вчинення відповідних виконавчих дій.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову господарського апеляційного суду від 17.03.2015, рішення господарського суду першої інстанції від 10.12.2014 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування касаційної скарги скаржник стверджує, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень порушено вимоги ст. 49 Закону України "Про іпотеку" у редакції, яка діяла на момент укладення договору іпотеки. Крім того, на думку позивача, Київський апеляційний господарський суд не врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 23.09.2014 у справі № 5004/612/11.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Господарські суди попередніх інстанцій, ґрунтуючись на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності встановили наступне:

- 18.07.2008 ВАТ Банк "Біг Енергія" (банк) та ТОВ "Виробничо-кондитерський комбінат "Нивки" (позичальник) був укладений кредитний договір № 70708К98, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у формі поновлювальної безвідкличної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 3 000 000,00 грн.;

- остаточний термін погашення кредиту 16.07.2010;

- з метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, 28.07.2008 відповідачем (іпотекодержатель) та позивачем (іпотекодавець) укладений іпотечний договір (далі - іпотечний договір), предметом якого є об'єкти нерухомості, що знаходяться за адресою: місто Чернігів, вул. Інструментальна, 30;

- у зв'язку з неповерненням 16.07.2010 заборгованості за кредитним договором, 28.04.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно позивача, разом з усіма його огорожами та комунікаціями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

- 25.06.2011 державним виконавцем Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ (далі - ВДВС) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим написом нотаріуса;

- відповідно до звіту про оцінку майна від 20.05.2013 ринкова вартість іпотечного майна без ПДВ - 20% становить 2 735 151,56 грн.;

- листом № 101804 від 01.08.2013 ПП "Спеціалізоване підприємство Юстиція" повідомило позивача та відповідача про те, що прилюдні торги з реалізації нерухомого майна відбудуться 19.08.2013;

- зазначені прилюдні торги не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців;

- враховуючи, що прилюдні торги з реалізації арештованого майна не відбулись, ВДВС було повідомлено банк про можливість залишення за собою нереалізованого майна;

- банк листом № 1131/24-06 від 03.09.2013 повідомив ВДВС про своє бажання залишити за собою право на нереалізоване на прилюдних торгах арештоване нерухоме майно, проте в порушення приписів Закону України "Про виконавче провадження" не сплатив різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню, внаслідок чого ПП "Спеціалізоване підприємство Юстиція" повторно призначено проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки на 25.11.2013;

- листом № 251101 від 25.11.2013 ПП "Спеціалізоване підприємство Юстиція" повідомило ВДВС про те, що проведення прилюдних торгів з продажу арештованого предмету іпотеки за іпотечним договором, які мали відбутись 25.11.2013, не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців;

- на підставі постанови ВДВС від 13.12.2013 виконавчий документ повернуто стягувачу.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, позивач посилаючись на ст. 49 Закону України "Про іпотеку" зазначає про те, що іпотека має бути припинена за рішенням суду, оскільки іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 ст. 49 Закону України "Про іпотеку".

Втім, такі доводи позивача не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про іпотеку" протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

Частиною 2 вказаної статті у редакції, яка була чинною станом на 16.10.2011 встановлено, що, якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів, призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не більше ніж на 25 відсотків.

Пунктом 6 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 № 3795-VI, який набув чинності з 16.10.2011, зазначену ч. 2 ст. 49 Закону України "Про іпотеку" доповнено реченням: "Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна".

Прикінцевими положеннями цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (пункт 1), а у пункті 2 зазначено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Разом з тим за ст. 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Під негайною дією норми права у часі слід розуміти поширення дії нової норми на ті правові наслідки, які хоча й випливають з юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми, проте настають після набрання чинності новою нормою.

Отже, у разі негайної дії норм права застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної процесуальної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, а стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини (наприклад, правовідносини з проведення прилюдних торгів).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобов'язань.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у ст.ст. 12, 33 Закону України "Про іпотеку" та у ст. 589 ЦК України.

У справі, яка переглядається, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28.04.2011.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізація предмета іпотеки з прилюдних торгів здійснюється згідно з вимогами ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 41-49 Закону України "Про іпотеку" та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 № 68/5.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах здійснюється у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", та з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, примусова реалізація заставленого майна, як стадія виконавчого провадження, є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: "Про виконавче провадження"; "Про іпотеку"; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію як судових рішень так і виконавчих написів нотаріусів, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.

Відтак правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії, зокрема проведення прилюдних торгів.

(Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, яка прийнята за участю судових палах у цивільних та господарських справах Верховного Суду України).

Як встановлено господарськими судами, сукупність дій виконавчих органів і правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28.04.2011 виникли з 25.06.2011 - з моменту відкриття виконавчого провадження з примусової реалізації майна - та мали місце (у тому числі реалізація майна) протягом 2012 - 2013 років, тобто після 16.10.2011 - набрання чинності Законом України"Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг".

З огляду на те, що підставою виникнення правовідносин сторін у справі є безпосередньо не кредитний договір, а настання певної події, передбаченої іншим договором - договором іпотеки (невиконання зобов'язань), наслідком якої є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (здійснення відповідних виконавчих дій), господарський суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на такі правовідносини дія п. 2 Прикінцевих положень Закону України"Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" не поширюється.

Отже, на спірні правовідносини розповсюджуються положення ч. 2 ст. 49 Закону України "Про іпотеки" щодо призначення трьох прилюдних торгів, тоді як відповідно до встановлених господарськими судами обставин справи треті прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки не призначалися та не проводилися, у зв'язку з чим підстави для припинення іпотеки за рішенням суду відсутні.

Крім того, приписи ч. 3 ст. 49 Закону України "Про іпотеку" (іпотека може бути припинена за рішенням суду) не є імперативними, а є правом суду з урахуванням обставин кожної справи, отже зобов'язують суд встановлювати обставини та підстави, відповідно до яких іпотека може бути припиненою. Зокрема, іпотека може бути припиненою у разі задоволення прав кредитора передбачених договором або законом шляхом виконання зобов'язань за кредитним договором.

В ході розгляду справи, відповідач наголошував, що його порушене право не було відновлене (непогашена заборгованість за кредитним договором), а тому він не може бути позбавлений права відновити його за рахунок іпотечного майна.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин Вищий господарський суд України погоджується з висновком господарського суду апеляційної інстанції, що набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки, який не було реалізовано на публічних торгах, є правом, а не обов'язком, а ч. 3 ст. 49 Закону України "Про іпотеку" не містить імперативної вказівки про безумовне припинення іпотеки за рішенням суду.

Ствердження касатора про те, що Київський апеляційний господарський суд не врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 23.09.2014 у справі № 5004/612/11, відхиляються Вищим господарським судом України з огляду на наступне:

У справі № 5004/612/11 спір виник щодо дій органу ВДВС, який здійснював реалізацію нерухомого майна на виконання рішення господарського суду про звернення стягнення на іпотечне майно, тоді як у даній справі позов подано про припинення дії договору іпотеки у зв'язку з тим, що відповідач не скористався своїм переважним правом придбати предмет іпотеки під час реалізації органом ВДВС іпотечного майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Виходячи з наведених вище обставин справи, апеляційний господарський суд обґрунтовано, покладаючись на своє внутрішнє переконання, власне тлумачення фактів та чинне законодавство, врахував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14. Враховуючи положення підпункту "d" пункту 2 Принципу 1 Рекомендацій № (94) 12 "Незалежність, дієвість та роль суддів", ухвалених Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13 жовтня 1994 року та ст. 4 ГПК України, Вищий господарський суд України вважає, що в даній справі господарськими судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржених судових рішень не порушені приписи ст. 11128 ГПК України щодо обов'язковості судових рішень Верховного Суду України.

Крім того, господарськими судами правомірно відхилено твердження ОСОБА_3 про те, що саме вона повинна бути відповідачем у даній справі, оскільки всі дії щодо відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами відбувалися після повернення виконавчого документа стягувачу, тоді як обставини, на які позивач посилається як підставу для припинення дії договору іпотеки (обґрунтування позовних вимог) відбулися до переходу права вимоги за спірним іпотечним договором до третьої особи-1.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Висновок господарських судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з урахуванням підстав, наведених у мотивувальній частині постанови господарського суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а відтак правові підстави для зміни або скасування прийнятих у справі судових рішень відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-кондитерський комбінат "Нивки" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/2846/14 залишити без змін.

Головуючий суддя:Н. Губенко
Судді: Т. Барицька
В. Картере