РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015№910/8621/15-г

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., при секретарі судового засідання Грабовській А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/8621/15-г

за позовом публічного акціонерного товариства «Готельно-туристичний комплекс «Інтурист - Закарпаття», м. Ужгород Закарпатської області,

до спільного українсько-бельгійсько-німецького підприємства «Мрія Даві Дан», м. Київ,

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Рябоклячи Д.П. (довіреність від 21.04.2015 б/н).

Публічне акціонерне товариство «Готельно-туристичний комплекс «Інтурист - Закарпаття» (далі - ПАТ «Готельно-туристичний комплекс «Інтурист - Закарпаття»; Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним укладеного спільним українсько-бельгійсько-німецьким підприємством «Мрія Даві Дан» (далі - Підприємство) та Товариством договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 16.03.2012 № 16/03-2012 (далі - Договір).

Позовні вимоги мотивовано тим, що: згідно з пунктом 6 підпункту 8.9.2.31 статуту позивача до виключної компетенції наглядової ради належить надання згоди голові правління Товариства на отримання та/або надання позики, позички, кредиту, фінансової допомоги третім особам, інших правочинів щодо виникнення у Товариства боргових зобов'язань; оскільки вказаний Договір було підписано головою правління позивача Товстико В.В. без протоколу засідання наглядової ради (тобто без її згоди), то такий Договір слід визнати недійсним на підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини другої статті 203 ЦК України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.04.2015 порушено провадження у справі.

24.04.2015 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Підприємство просило в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на таке:

- 16.03.2012 відповідач перерахував позивачеві, а останній прийняв безвідсоткову поворотну фінансову допомогу у сумі 100 000 грн., що була використана Товариством на власний розсуд;

- підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків (станом на 15.09.2014) в силу частини першої статті 241 ЦК України свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним;

- фінансову допомогу за Договором отримав не голова правління Товстико В.В., а Товариство;

- згідно з підпунктом 2.8 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (три роки), а тому, оскільки Договір було підписано 16.03.2012, то строк позовної давності сплив 16.03.2015.

У судовому засіданні 25.05.2015 представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив, наголошуючи на доводах, зазначених у відзиві на позовну заяву; представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.03.2012 Підприємством (позикодавець) та Товариством (позичальник) було укладено Договір, за умовами якого:

- позикодавець зобов'язується надати позичальнику безвідсоткову повторну фінансову допомогу, а позичальник зобов'язується повернути її в строки та на мовах, визначених Договором (пункт 1.1 Договору);

- сума безвідсоткової повторної фінансової допомоги становить 100 000 грн. (пункт 2.1 Договору);

- безвідсоткова фінансова допомога надається позичальнику терміном до 14.12.2012. За домовленістю сторін термін дії Договору може бути продовжено, про що укладається угода про внесення відповідних змін до Договору (пункт 3.1 Договору);

- фінансова допомога надається в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника. Грошові кошти у сумі 100 000 гри. перераховуються позикодавцем впродовж десяти днів з моменту підписання Договору (пункт 4.1 Договору);

- повернення фінансової допомоги здійснюється в готівковому або безготівковому порядку шляхом перерахування суми фінансової допомоги на поточний пакунок позикодавця. Фінансова допомога вважається повернутою в момент зарахування всієї наданої грошової суми на поточний рахунок позикодавця або видачі через касу позичальника (пункт 4.3 Договору);

- позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю отриману фінансову допомогу впродовж тридцяти днів з дня пред'явлення вимоги про це, але не раніше закінчення строку дії Договору (пункт 4.4 Договору);

- Договір набирає силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за Договором (пункт 8.3 Договору).

На виконання умов Договору відповідач перерахував позивачу 100 000 грн. фінансової допомоги, що підтверджується поданою суду випискою з рахунку.

14.11.2012 сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору, пунктом 1 якої виклали пункт 3.1 Договору у такій редакції: «безвідсоткова повторна фінансова допомога надається позичальнику терміном до 14.03.2013. За домовленістю сторін термін дії Договору може бути продовжено, про що укладається угода про внесення відповідних змін до Договору».

На підтвердження своїх зобов'язань за Договором позивач підписав акт звірки взаєморозрахунків (станом на 15.09.2014), згідно з яким заборгованість Товариства перед Підприємством становить 150 000 грн. (100 000 грн. за Договором та 50 000 грн. за договором від 27.05.2014 № 262-ФД).

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 25.05.2015 ПАТ «Готельно-туристичний комплекс «Інтурист - Закарпаття» не повернуло відповідачу суму фінансової допомоги.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Звертаючись з даним позовом, Товариство мотивує вимоги тим, що згідно з пунктом 6 підпункту 8.9.2.31 статуту позивача до виключної компетенції наглядової ради належить надання згоди голові правління Товариства на отримання та/або надання позики, позички, кредиту, фінансової допомоги третім особам, інших правочинів щодо виникнення у Товариства боргових зобов'язань; оскільки вказаний Договір було підписано головою правління позивача Товстико В.В. без протоколу засідання наглядової ради (тобто без її згоди), то такий Договір слід визнати недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України та частини другої статті 203 ЦК України.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, зокрема, що підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків (станом на 15.09.2014) в силу частини першої статті 241 ЦК України свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на таке.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Так, дійсно згідно з пунктом 6 підпункту 8.9.2.31 статуту позивача до виключної компетенції наглядової ради належить надання згоди голові правління Товариства на отримання та/або надання позики, позички, кредиту, фінансової допомоги третім особам, інших правочинів щодо виникнення у Товариства боргових зобов'язань, проте за змістом пункту 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З огляду на наведене суд приймає до уваги заперечення відповідача в контексті того, що неповернення позивачем коштів відповідачу (одразу після їх отримання) та підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків (станом на 15.09.2014), як і укладення сторонами додаткової угоди до Договору в силу частини першої статті 241 ЦК України свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Крім того, слід зазначити про сплив визначеного законодавством строку позовної давності пред'явлення вимоги про визнання недійсним Договору.

Згідно з статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимоги, заявленої у даному позові, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 28 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду із позовною заявою 06.04.2015, пропустив передбачений законом строк позовної давності, оскільки сторонами було укладено Договір ще 16.03.2012.

При цьому, ПАТ «Готельно-туристичний комплекс «Інтурист - Закарпаття» подало пояснення від 12.05.2015 № 57, в яких зазначило про те, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки: 16.03.2015 ним подано первісну позовну заяву до суду; ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2015 у справі № 910/6669/15-г повернуто дану позовну заяву без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 63 ГПК України, проте, на думку позивача, суд не мав законних підстав виносити таку ухвалу. Разом з тим, враховуючи, що сторони повинні добросовісно користуватися своїми правами, у тому числі й дотримуватися вимог процесуального законодавства у поданні позовної заяви до суду, доводи позивача не беруться судом до уваги.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 80, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.06.2015.

Суддя О. Марченко