КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 910/27862/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Хрипуна О.О.

за участю представників:

від позивача: Харченко Р.М.

від відповідача (апелянт): Христофоров О.В.

В судовому засіданні присутні представники:

Від ТОВ «Інтеравто» (згідно статті 25 Господарського процесуального кодексу України процесуальний правонаступник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи): Конопля А.М.

Від ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» : Сичик М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2015р. у справі № 910/27862/14 (суддя: Марченко О.В.)

за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

до Державного підприємства "Антонов"

про стягнення 786 174, 30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва 26.02.2015 по справі № 910/27862/14 позов Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства "Антонов" про стягнення 786 174, 30 грн. - задоволено.

Рішення суду мотивовано тим, що у відповідача станом на момент вирішення спору по суті в суді першої інстанції існувало непогашене грошове зобов'язання з повернення інноваційної позики, з виконання якого відповідачем допущено прострочення, що згідно з приписами статті 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача цивільно - правової відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних в сумі 83 704,25 грн. та інфляційних втрат в сумі 702 470,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 по справі № 910/27862/14 відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 - скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- право Державної інноваційної фінансово-кредитної установи вимагати стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідним від права вимагати від відповідача повернення інноваційного внеску за Договором, яке є первинним;

- Державна інноваційна фінансово-кредитна установа до цього часу не виконала свої зобов'язання з фінансування інноваційного проекту в обсягах і строки, передбачені Договором; з огляду на невиконання позивачем зобов'язань за Договором у ДП "Антонов" відсутня можливість завершити інноваційний проект та досягнути інноваційного результату відповідно до пункту 4.1 Договору, який передбачений описом і характеристиками інноваційної продукції до проекту;

- Державна інноваційна фінансово-кредитна установа помилково ототожнює у своїй позовній заяві факт отримання ДП "Антонов" сертифікату типу ТЛ 0010, виданого 25.04.2000 на літаки Ан-140 та Ан-140-100, з фактом завершення інноваційного проекту;

- суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вийшов за межі заявленого позивачем періоду стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 по справі №910/27862/14 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду складом колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 25.03.2015 справу № 910/27862/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2015 справу № 910/27862/14 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Хрипун О.О., справу призначено до розгляду на 29.04.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 розгляд апеляційної скарги відкладено до 19.05.2015.

В судовому засіданні 19.05.2015 Київським апеляційним господарським судом розглянуто:

- клопотання ТОВ «Інтеравто» про залучення до участі у розгляді справи у якості процесуального правонаступника в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України;

- клопотання ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» про залучення до участі у розгляді справи у якості процесуального правонаступника в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 25 Господарського процесуального кодексу України у разі припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Пунктом 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18 визначено, що зазначеною статтею ГПК (статтею 25) передбачено процесуальне правонаступництво у зв'язку не лише зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб'єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі заміни кредитора або боржника у зобов'язанні (статті відповідно 512 і 520 Цивільного кодексу України). У разі заміни кредитора в зобов'язанні не в повному обсязі (у подільному зобов'язанні; в разі передачі новому кредитору права на стягнення неустойки окремо від передачі прав вимоги за основним зобов'язанням тощо) новий кредитор є правонаступником первісного кредитора лише в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу відповідних прав якщо інше не встановлено договором або за законом (стаття 514 Цивільного кодексу України); при цьому якщо правонаступником заявляються відповідні вимоги, то вважається, що позов подано кількома позивачами (стаття 23 ГПК). Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 25 ГПК допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення, і здійснюється господарським судом без виклику сторін у справі, якщо їх явка не зумовлена необхідністю з'ясування судом певних обставин, але з повідомленням сторін, оскільки інше суперечило б приписам частини другої статті 22 ГПК стосовно прав сторін у судовому процесі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши заявлені клопотання, дослідивши подані документи, встановила наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 15.05.2015 між позивачем - Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (первісний кредитор), з однієї сторони, та ТОВ «ФК «Фактор Плюс» (новий кредитор), з іншої сторони, укладено Договір про відступлення права вимоги № 15/05/15, за умовами пункту 1.1 якого первісний кредитор відступає та передає у власність новому кредитору належне йому право грошової вимоги до ДП «Антонов» (боржник), а саме: право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, суми (цільового вкладу) за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником у розмірі 16 165 094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно основним договором (разом - право вимоги).

Пунктом 1.2 договору про відступлення права вимоги № 15/05/15 від 15.05.2015 визначено, що новий кредитор набуває право вимоги за умови та в момент зарахування на поточний рахунок первісного кредитора грошових коштів від нового кредитора у терміни та розміри, встановлені п. 2.2 договору, а саме: 1 544 664,54 грн. у строк до 29.05.2015, які були перераховані відповідно до платіжного доручення № від 18.05.2015.

18.05.2015 між ТОВ «ФК «Фактор Плюс», як первісним кредитором, та ТОВ «Інтеравто», як новим кредитором, укладено Договір відступлення права вимоги № 18/05-15/3, згідно пункту 1.1 якого первісний кредитор відступає та передає у власність новому кредитору належне йому право грошової вимоги до ДП «Антонов» (боржник), а саме: право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, суми (цільового вкладу) за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником у розмірі 16 165 094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, які боржник має сплатити згідно основним договором (разом - право вимоги).

Згідно пункту 1.2 договору відступлення права вимоги № 18/05-15/3 від 18.05.2015, право грошової вимоги належить первісному кредитору на підставі договору про відступлення права вимоги № 15/05/15 від 15.05.2015, укладеного між первісним кредитором та інноваційною фінансово-кредитною установою.

Пунктом 1.7 договору відступлення права вимоги № 18/05-15/3 від 18.05.2015 визначено, що новий кредитор набуває право грошової вимоги в повному обсязі з моменту підписання сторонами договору.

Таким чином, ТОВ «Інтеравто»(як новий кредитор) набув право вимоги до ДП «Антонов» (боржник) повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, суми (цільового вкладу) за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником у розмірі 16 165 094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно основним договором.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що станом на момент апеляційного провадження у справі саме у ТОВ «Інтеравто» в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України наявні права процесуального правонаступника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, оскільки відповідне право вимоги до відповідача наявне у ТОВ «Інтеравто» на підставі цивільно - правового договору: договору відступлення права вимоги № 18/05-15/3 від 18.05.2015, з моменту укладення якого ТОВ «Інтеравто», як новий кредитор, набув до ДП «Антонов» право грошової вимоги у розмірі 16 165 094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, які боржник має сплатити згідно основним договором (п.1.1, 1.7 договору відступлення права вимоги № 18/05-15/3 від 18.05.2015).

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду на підставі статті 25 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне на стадії апеляційного провадження здійснити процесуальне правонаступництво сторони (позивача) у справі №910/27862/14, а саме: замінити Державну інноваційну фінансово-кредитну установу (; місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.. Богдана Хмельницього, 65-Б) його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеравто» ( місцезнаходження: 03127 м.Київ, проспект 40-річчя Жовтня, буд. 120, корп. 1).

Таким чином, клопотання ТОВ «Інтеравто» про залучення товариства до участі у розгляді справи у якості процесуального правонаступника в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України - підлягає задоволенню.

В свою чергу, клопотання ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» про залучення наведеного товариства до участі у розгляді справи у якості процесуального правонаступника в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України - судом відхиляється як безпідставне.

В судовому засіданні 19.05.2015 представник позивача проти доводів апеляційної скарги - заперечував, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.05.2015 наголосив на тому, що він підтримує доводи апеляційної скарги і просить суд апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на її обґрунтованість.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.10.1998 Установою (інвестор) і державним підприємством "Авіаційний Науково-Технічний Комплекс ім. О.К. Антонова" (правонаступником якого є ДП "Антонов", підприємство) укладено Договір, за умовами якого:

- предметом Договору є реалізація інноваційного проекту № 30-0019/98 "Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків Ан-140 і проведення сертифікаційних випробувань" (далі - Проект) з впровадження нових технологій та створення виробництва конкурентоспроможної продукції, в результаті чого підприємством створюється прибуток і досягається соціальний ефект.

Для цього сторони домовляються докласти максимум зусиль для здійснення Проекту, а саме: інвестор зобов'язується внести для здійснення Проекту цільовий внесок у вигляді інноваційної позики у строки і розмірах, що визначені у календарному плані робіт, а підприємство - виконати всі роботи з реалізації і повернути інвестору його вклад у строки і розмірах, вказаних у плані повернення платежів (стаття 1 Договору);

- наукові, технічні, економічні та інші вимоги до Проекту, а також вимоги до виробництва та реалізації інноваційної продукції містяться в описі та характеристиках інноваційної продукції (або у техніко-економічних умовах до Проекту) (пункту 2.1 Договору);

- загальна вартість Проекту 20 000 000 грн. Строки виконання Проекту: початок 05.10.1998; закінчення 05.10.2001 (пункту 2.2 Договору);

- інвестор зобов'язується внести у реалізацію Проекту цільовий внесок у сумі 20 000 000 грн. (пункту 3.1 Договору);

- інвестор зобов'язується перераховувати внески підприємству в розмірах і строки, вказані у календарному плані робіт (пункт 3.2 Договору);

- підприємство зобов'язується реалізувати Проект згідно з календарним планом робіт і досягти інноваційного результату, що міститься в описі та характеристиках інноваційної продукції (або в техніко-економічних умовах) до Проекту (пункту 4.1 Договору);

- підприємство зобов'язується використовувати внесок інвестора (кошти, майно, об'єкти інтелектуальної або промислової власності) виключно на виконання Проекту відповідно до його календарного плану робіт та кошторису витрат (пункт 4.2 Договору);

- підприємство зобов'язується повернути інвестору його внесок у строки і розмірах, вказані у плані повернення платежів. Кінцевий строк перерахування всіх платежів інвестору - 05.10.2001 (пункт 4.9 Договору);

- на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.1998 № 1575 "Про фінансування інноваційного проекту виготовлення дослідної партії літаків типу Ан-140" повернення інвестору його вкладу забезпечується Міністерством промислової політики України у формі договору поруки від 08.10.1998 № 1625-19/07 (пункт 7.1 Договору);

- Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками інвестора та підприємства за умови забезпечення Міністерством промислової політики України гарантії повернення коштів та прийняття її інвестором. Дія Договору закінчується після виконання сторонами всіх своїх зобов'язань, що виникли з Договору та у зв'язку з ним (пункт 12.1 Договору).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи те, що права та обов'язки сторін за інноваційним договором продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України, при вирішенні даного спору щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 30.09.2014, підлягають застосуванню норми даного Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 325 Господарського кодексу України (далі - ГК України) інноваційною діяльністю у сфері господарювання є діяльність учасників господарських відносин, що здійснюється на основі реалізації інвестицій з метою виконання довгострокових науково-технічних програм з тривалими строками окупності витрат і впровадження нових науково-технічних досягнень у виробництво та інші сфери суспільного життя.

Згідно із частиною першою статті 326 ГК України інвестиціями у сфері господарювання визнаються довгострокові вкладення різних видів майна, інтелектуальних цінностей та майнових прав в об'єкти господарської діяльності з метою одержання доходу (прибутку) або досягнення іншого соціального ефекту.

Частиною другою статті 326 ГК України встановлено, що формами інвестування інноваційної діяльності є: державне (комунальне) інвестування, що здійснюється органами державної влади або органами місцевого самоврядування за рахунок бюджетних коштів та інших коштів відповідно до закону; комерційне інвестування, що здійснюється суб'єктами господарювання за рахунок власних або позичкових коштів з метою розвитку бази підприємництва; соціальне інвестування, що здійснюється в об'єкти соціальної сфери та інших невиробничих сфер; іноземне інвестування, що здійснюється іноземними юридичними особами або іноземцями, а також іншими державами; спільне інвестування, що здійснюється суб'єктами України разом з іноземними юридичними особами чи іноземцями.

Відповідно до частини другої статті 327 ГК України інноваційна діяльність здійснюється за такими напрямами: проведення наукових досліджень і розробок, спрямованих на створення об'єктів інтелектуальної власності, науково-технічної продукції; розробка, освоєння, випуск і розповсюдження принципово нових видів техніки і технології; розробка і впровадження нових ресурсозберігаючих технологій, призначених для поліпшення соціального і екологічного становища; технічне переозброєння, реконструкція, розширення, будівництво нових підприємств, що здійснюються вперше як промислове освоєння виробництва нової продукції або впровадження нової технології.

За приписом підпункту "а" пункту 3.1 Порядку укладання інноваційних договорів при залученні інвестиційного керуючого, затвердженого наказом Міністерства України у справах науки і технологій від 03.03.1998 № 59 "Про затвердження нормативних актів щодо порядку фінансування інноваційних проектів" і зареєстрованого Міністерством юстиції України від 26.03.1998 за № 200/2640, інноваційна позика - це господарська операція, яка передбачає передачу підприємству коштів інвестора у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та цільового характеру їх використання.

Частиною першою статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини другої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом першої інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа на виконання умов Договору перерахувала Державному підприємству "Антонов" грошові кошти загалом у сумі 16 165 194 грн., що підтверджується такими платіжними дорученнями: від 05.11.1998 № 5 на суму 7 000 000 грн.; від 02.03.1999 № 1 на суму 4 000 000 грн.; від 24.12.1999 № 6 на суму 2 000 000 грн. та від 30.12.1999 № 10 на суму 3 165 194 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Державна інноваційна фінансово-кредитна установа в обґрунтування підстав звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом зазначає про те, що ДП "Антонов" завершило інноваційний проект, здійснює серійне виробництво літаків Ан-140 та його такі модифікації: Ан-140-100; Ан-140-Т; Ан-140-100Т; Ан-140-300Т; Ан-140ТК; Ан-140VIP та IrAn-140.

Так, на сайті відповідача www.antonov.com розміщена така інформація:

- серійне виробництво Ан-140 розгорнуте на Харківському державному авіаційному виробничому підприємстві, підприємстві "Авіакор-авіаційний завод" (м. Самара, Російська Федерація) і заводі HESA (м. Ісфахан, Іран), де перший серійний літак злетів 07.02.2001;

- регулярні пасажирські перевезення на Ан-140 почалися в березні 2002 року;

- на сьогодні літаки типу "Ан-140" серійно виробляються в таких модифікаціях: Ан-140-100, Ан-140Т, Ан-140-100Т, Ан-140-300Т, Ан-140ТК, Ан- 140VIP та IrAn-140.

Разом з тим, на сайті Державної авіаційної служби України avia.gov.ua розміщені дані про те, що станом на 27.07.2012 повітряні судна типу Ан-140 та Ан-140-100 схвалені для експлуатації в цивільній авіації України згідно із сертифікатом типу ТЛ 0010.

На сайті Міждержавного авіаційного комітету, який здійснює координацію практичної реалізації Угоди про модернізацію цивільної авіації держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав (далі - СНД), від 03.11.1995 розміщена така інформація:

- відповідачу 25.04.2000 видано сертифікат СТ184-Ан-140 типу на літак Ан-140, виробництва країн СНД;

- ДП "Антонов" внесено до Переліку організацій, які мають сертифікат розробника цивільної авіаційної техніки, як таке, що отримало 24.07.2013 сертифікат № Р-2 як розробник ряду літаків, у тому числі Ан-140;

- Харківському державному авіаційному виробничому підприємству видано свідоцтво від 27.03.1997 № ОП19-ПВС (останнє продовження мало місце 19.12.2013) про схвалення виробництва зразків авіатехніки, зокрема Ан-140 та Ан-140-100;

- ДП "Антонов" видано свідоцтво від 14.01.1998 № ОП23-ПВС (останнє продовження мало місце 24.09.2012) про схвалення виробництва зразків авіатехніки - на доопрацювання літака Ан-140 до типової конструкції;

- закритому акціонерному товариству "Авиакор-авиационный завод" (м. Самара, Російська Федерація, далі - ЗАТ "Авиакор-авиационный завод") видано свідоцтво від 06.09.2001 № ОП-50ПВС (останнє продовження мало місце 17.12.2012) про схвалення виробництва зразків авіатехніки, зокрема літаків Ан- 140 та Ан-140-100.

У свою чергу, на сайті ЗАТ "Авиакор-авиационный завод" www.aviacor.ru розміщена презентація регіонального турбогвинтового літака Ан-140, у якій містяться відомості про проведення сертифікації названого літака авіаційним реєстром Міждержавного авіаційного комітету у відповідності з чинними на території СНД Авіаційними правилами АП-25, ідентичними за структурою та вимогами нормам FAR-25 і JAR-25.

Вказана інформація підтверджується поданими Державною інноваційною фінансово-кредитною установою роздруківками Інтернет-сторінок, завіреними належним чином та скріпленими печаткою Установи, які долучені до матеріалів справи.

Крім того, судом першої інстанції у підготовці справи до розгляду здійснювався перегляд відповідних інтернет-сторінок, про що зазначено в оскаржуваному рішенні.

Пунктом 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подані Державною інноваційною фінансово-кредитною установою роздруківки інтернет-сторінок є належними доказами та підтверджують обставини того, що літак Ан-140 сертифіковано належним чином, наразі здійснюється серійне виробництво літака Ан-140 у модифікаціях, що сторонами не заперечувалось, і що в сукупності підтверджують факт того, що інноваційний проект, визначений Договором, завершено.

ДП "Антонов" у апеляційній скарзі як підстави скасування рішення суду першої інстанції посилалось на наступні доводи:

- право Державної інноваційної фінансово-кредитної установи вимагати стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідним від права вимагати від відповідача повернення інноваційного внеску за Договором, яке є первинним;

- Державна інноваційна фінансово-кредитна установа до цього часу не виконала свої зобов'язання з фінансування інноваційного проекту в обсягах і строки, передбачені Договором; з огляду на невиконання позивачем зобов'язань за Договором у ДП "Антонов" відсутня можливість завершити інноваційний проект та досягнути інноваційного результату відповідно до пункту 4.1 Договору, який передбачений описом і характеристиками інноваційної продукції до проекту;

- Державна інноваційна фінансово-кредитна установа помилково ототожнює у своїй позовній заяві факт отримання ДП "Антонов" сертифікату типу ТЛ 0010, виданого 25.04.2000 на літаки Ан-140 та Ан-140-100, з фактом завершення інноваційного проекту.

Проте, з наведеними доводами апеляційної скарги суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що звернення Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з позовом про стягнення 3% річних та втрат від інфляції - є конституційно гарантованим правом особи на звернення до суду за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів, і жодним нормативно - правовим актом не встановлено відповідної черговості заявлення вимог особою про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки захист своїх прав особа здійснює на власний розсуд, реалізуючи надані їй законом права у випадку їх порушення іншим учасником господарських відносин.

Відповідно до пункту 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Отже, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа вправі сама обирати право та інтерес, які, на її думку, підлягають захисту в судовому порядку (стягнення основного боргу чи втрат від інфляції і 3% річних).

Доводи відповідача про незавершення інноваційного проекту спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, з уточненого календарного плану виконання робіт з інноваційного проекту (додаток № 2 до Договору) вбачається, що сторони узгодили такі заходи (етапи роботи): виготовлення стендів систем та обладнання літака; сертифікаційні стендові випробування систем та обладнання літака; завершення побудови літака № 01-02 та проведення сертифікаційних міцностних випробувань; сертифікаційні випробування нових модернізованих комплектуючих виробів; сертифікаційні наземні та льотні випробування.

Оскільки відповідач здійснює серійне виробництво модифікацій літака Ан-140, то доводи ДП "Антонов" про незавершення робіт з проекту "Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків Ан-140 і проведення сертифікаційних випробувань" є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під результатом завершення робіт з інноваційного проекту слід розуміти новостворені (застосовані) і (або) вдосконалені конкурентоспроможні технології, продукція або послуги, а також організаційно-технічні рішення виробничого, адміністративного, комерційного або іншого характеру, що істотно поліпшують структуру та якість виробництва і (або) соціальної сфери.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що коли відповідач налагодив серійне виробництво літака Ан-140 та його модифікацій, а також те, що відповідача було внесено до Переліку організацій, які мають сертифікат розробника цивільної авіаційної техніки, як таке, що отримало 24.07.2013 сертифікат № Р-2 як розробник ряду літаків, у тому числі Ан-140, наведені обставини в сукупності підтверджують досягнення соціального ефекту та реалізацію у повному обсязі інноваційного проекту шляхом створення нового літака, що було предметом Договору від 05.10.1998.

Крім того, доводи апелянта про те, що інноваційний проект не завершено, у зв'язку із нереалізацією варіантів спеціального призначення літака Ан-140 внаслідок неповного перерахування позивачем суми інноваційної позички - суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані з огляду на наступне.

Уточнений календарний план не містить такого виду робіт як створення варіантів літака спеціального призначення.

З опису та характеристики інноваційної продукції (додаток № 1 до Договору) вбачається таке: створення та серійне виробництво літака Ан-140 визначено пріоритетним напрямом авіаційної промисловості до 2000 року; на базі літака Ан-140 передбачається створення різних варіантів літаків спеціального застосування.

Таким чином, відповідач, описуючи та характеризуючи інноваційну продукцію (літак Ан-140), вказав на можливість створення різних варіантів літаків спеціального застосування.

Станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, а також на момент апеляційного провадження у справі, належних і допустимих доказів того, що сторони узгодили створення різних варіантів літаків спеціального застосування чи призначення на базі Ан-140 - відповідачем в обгрунтування своїх доводів - не подано.

Що ж до тверджень апелянта про те, що Державною інноваційною фінансово-кредитною установою виконано не в повному обсязі свій обов'язок з перерахування інноваційної позички - суд апеляційної інстанції їх відхиляє як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.1 Договору Державна інноваційна фінансово-кредитна установа зобов'язалась перерахувати відповідачу цільовий вклад у сумі 20 000 000 грн., з якого було перераховано лише грошові кошти у сумі 16 165 194 грн., у зв'язку з чим ДП "Антонов" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про спонукання до виконання Договору шляхом перерахування коштів у сумі 3 834 806 грн.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній сп раві, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.02.2008 зі справи № 36/472, залишеним без змін в порядку апеляційного та касаційного перегляду, позов задоволено та зобов'язано Державну інноваційну фінансово-кредитну установу належним чином виконати умови Договору шляхом перерахування коштів у сумі 3 834 806 грн. на користь ДП "Антонов".

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2009 у справі № 36/472 відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2008 зі справи № 36/472. Зокрема у наведеній ухвалі суд зазначив про те, що підставою для відмови у перегляді за нововиявленими обставинами є те, що інноваційний проект включає етап сертифікації літака, проте, ним не закінчується, а отже інноваційний проект сертифікацією літака не закінчено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДП "Антонов" захистило своє право на отримання інноваційної позики в повному обсязі у судовому порядку, проте, невиконання Державною інноваційною фінансово-кредитною установою рішення зі справи № 36/472 (зокрема невиконання обов'язку по перерахуванню 3 834 806 грн. на користь ДП "Антонов") не є підставою для звільнення ДП "Антонов" від обов'язку повернути інноваційну позику в розмірі, який фактично було надано позивачем, а саме: у сумі 16 165 194 грн..

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 22.04.2009 у справі № 36/472, якою відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2008 зі справи № 36/472, була винесена у 2009 році. Проте, після її винесення, зі спливом значного терміну, на сайті Державної авіаційної служби України avia.gov.ua розміщені дані про те, що станом на 27.07.2012 повітряні судна типу Ан-140 та Ан-140-100 схвалені для експлуатації в цивільній авіації України згідно із сертифікатом типу ТЛ 0010, тобто і обставини, відповідач налагодив серійне виробництво літака Ан-140 та його модифікацій, а також те, що відповідача було внесено до Переліку організацій, які мають сертифікат розробника цивільної авіаційної техніки, як таке, що отримало 24.07.2013 сертифікат № Р-2 як розробник ряду літаків, у тому числі Ан-140, наявність яких в сукупності і стала підставою для висновку щодо досягнення соціального ефекту та реалізацію у повному обсязі інноваційного проекту шляхом створення нового літака, що було предметом Договору від 05.10.1998.

Як свідчать матеріали справи, 17.09.2014 позивач надіслав відповідачу вимогу № 12-555 про повернення позики у сумі 16 165 194 грн. Направлення названої вимоги підтверджується описом вкладення у цінний лист від 17.09.2014 та фіскальним чеком від 17.09.2014 № 9864, копії яких долучені до матеріалів справи.

ДП "Антонов" отримало вимогу 22.09.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, інноваційну позику у повному обсязі - не повернуло, сплативши на користь позивача лише 100,00 грн., у зв'язку з чим розмір неповернутої інноваційної позики складає 16 165 094,00 грн.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача обов'язок по поверненню позики виник з моменту отримання листа - вимоги № 12-555, а саме: протягом семи днів з дня пред'явлення вимоги, і зобов'язання по поверненню інноваційної позики мало бути виконано відповідачем до 30.09.2014. Проте, оскільки відповідач не виконав своє зобов'язання з повернення позики у семиденний термін з моменту отримання листа - вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме з 30.09.2014 почався строк прострочення відповідачем свого зобов'язання з повернення інноваційної позики.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення дати початку перебігу строку, з яким пов'язаний початок прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання з повернення позики, вважає висновок суду в цій частині помилковим, оскільки його зроблено з невірним застосуванням норми матеріального права, зокрема без врахування приписів спеціальної норми, яка регулює правовідносини з надання і повернення позики, а саме статті 1049 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, грошові кошти в сумі 16 165 194 грн. були перераховані у якості інноваційної позики, що узгоджується і з п. 1 «Предмет договору» Договору, а тому, до підстав повернення наведених коштів підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, зокрема ті, які регулюють правовідносини позики з урахуванням п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, оскільки підстави для повернення інноваційної позики виникли вже під час дії наведеного кодексу з урахуванням того, що відповідач налагодив серійне виробництво літака Ан-140 та його модифікацій, а також його було внесено до Переліку організацій, які мають сертифікат розробника цивільної авіаційної техніки, як таке, що отримало 24.07.2013 сертифікат № Р-2 як розробник ряду літаків, у тому числі Ан-140, і що в сукупності підтверджує досягнення соціального ефекту та реалізацію у повному обсязі інноваційного проекту шляхом створення нового літака, що було предметом Договору від 05.10.1998.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В свою чергу, спеціальною нормою, яка регулює правовідносини з надання і повернення позики, а саме статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що умовами Договору не встановлено чіткого строку повернення відповідачем інноваційної позики, що сторонами по справі не заперечувалось. Проте, оскільки ДП "Антонов" отримало лист - вимогу 22.09.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому зобов'язання відповідача з повернення інноваційної позики виникло 22.09.2014 та з урахуванням місячного строку, встановленого статтею 1049 Цивільного кодексу України, мало бути виконано у строк до 22.10.2014 включно.

Але, оскільки відповідачем умови Договору не виконано та у встановлений статтею 1049 Цивільного кодексу України місячний строк з моменту отримання листа - вимоги грошові кошти у сумі 16 165 194 грн. Державній інноваційній фінансово - кредитній установі не повернуто, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено свої зобов'язання з повернення інноваційної позики, встановлені Договором, а також приписи ст. 526, 1049 Цивільного кодексу України (з урахуванням п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України).

Як зазначала Державна інноваційна фінансово-кредитна установа у позові та не заперечував відповідач, 08.10.2014 ДП "Антонов" перерахувало Державній інноваційній фінансово-кредитній установі грошові кошти у сумі 100 грн. в якості погашення інноваційної позики.

Таким чином, у відповідача станом на момент вирішення спору по суті в суді першої інстанції існувало непогашене грошове зобов'язання з повернення інноваційної позики в сумі 16 165 094 грн., з виконання якого відповідачем допущено прострочення, що згідно з приписами статті 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача цивільно - правової відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Проте, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача за період прострочення з 23.10.2014 (оскільки зобов'язання відповідача з повернення інноваційної позики виникло 22.09.2014 та з урахуванням місячного строку, встановленого статтею 1049 Цивільного кодексу України, мало бути виконано у строк до 22.10.2014 включно) по 01.12.2014 (оскільки в розрахунку позовних вимог загальна кількість днів, на які позивачем було розраховано заявлені до стягнення показники, складала 55 днів, починаючи з 30.09.2014, що фактично відповідає граничній даті нарахування 01.12.2014), з їх нарахуванням на суму 16 165 094 грн. (з урахуванням сплати 100,00 грн.).

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за розрахунком суду апеляційної інстанції, розмір 3% річних за період прострочення з 23.10.2014 по 01.12.2014 складає загалом 53 145,51 грн.

Розмір інфляційних втрат, за розрахунком суду апеляційної інстанції, за період прострочення з 23.10.2014 по 01.12.2014 (з врахуванням приписів листа ВСУ № 62-97 від 03.04.1997 відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ) складає загалом 307 136,79 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов Державної інноваційної фінансово-кредитної установи підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи підлягають стягненню 53 145,51 грн. 3% річних та 307 136,79 грн. інфляційних втрат, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в апеляційному порядку згідно п. 4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України в частині присуджених до стягнення сум, з відповідним перерозподілом судового збору.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що ТОВ «Інтеравто» в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України є процесуальним правонаступником Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, оскільки відповідне право вимоги наявне у ТОВ «Інтеравто» на підставі цивільно - правового договору: договору відступлення права вимоги № 18/05-15/3 від 18.05.2015, з моменту укладення якого ТОВ «Інтеравто», як новий кредитор, набув до ДП «Атонов» право грошової вимоги у розмірі 16 165 094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно основним договором (п.1.1, 1.7 договору відступлення права вимоги № 18/05-15/3 від 18.05.2015), відповідний обсяг прав та обов'язків процесуального правонаступника ТОВ «Інтеравто» набуло вже під час апеляційного провадження у справі, а тому підстави для зміни рішення суду першої інстанції стосовно особи, на користь якої присуджено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних - у суду апеляційної інстанції згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України - відсутні.

Також, Київський апеляційний суд наголошує на тому, що виконання рішення суду - є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва 26.02.2015 по справі № 910/27862/14 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України - зміні в частині присуджених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, з відповідним перерозподілом сум судового збору.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у зв'язку із її частковим задоволенням, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, також покладається на пропорційно на відповідача та Державну інноваційну фінансово-кредитну установу (оскільки судовий збір за подачу апеляційної скарги сплачено саме на рішення суду першої інстанції за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. На підставі статті 25 Господарського процесуального кодексу України на стадії апеляційного провадження здійснити процесуальне правонаступництво сторони (позивача) у справі №910/27862/14, а саме: замінити Державну інноваційну фінансово-кредитну установу (; місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.. Богдана Хмельницього, 65-Б) його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеравто» ( місцезнаходження: 03127 м.Київ, проспект 40-річчя Жовтня, буд. 120, корп. 1).

2. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва 26.02.2015 по справі № 910/27862/14 - задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва 26.02.2015 по справі № 910/27862/14 - змінити.

4. Викласти резолютивну частину Господарського суду міста Києва 26.02.2015 по справі № 910/27862/14 в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Антонов" (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 1; ідентифікаційний код 14307529) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 65-Б; ідентифікаційний код 00041467): 307 136 (триста сім тисяч сто тридцять шість) грн. 79 коп. втрат від інфляції; 53 145 (п'ятдесят три тисячі сто сорок п'ять) грн. 51 коп. 3% річних і 7 205 (сім тисяч двісті п'ять) грн. 65 коп. судового збору.

В іншій частині позову - відмовити.

5. Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 65-Б; ідентифікаційний код 00041467) на користь з державного підприємства "Антонов" (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 1; ідентифікаційний код 14307529) 3 602 (три тисячі шістсот дві) грн. 83 коп. - судового збору за подачу апеляційної скарги.

6. Матеріали справи № 910/27862/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

О.О. Хрипун