ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року Справа № 914/3868/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіЄвсікова О.О.
суддів:Кролевець О.А., Попікової О.В. (доповідач у справі)
за участю представників:
від позивачаЧерниш В.М. дов. від 30.12.2014р. № 30-12/6-Д
від відповідачане з'явились (про дату, час та місце судового розгляду повідомлено належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Галнафтоінвест"
на рішення та на постановуГосподарського суду Львівської області від 12.01.2015р. Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2015р.
у справі№ 914/3868/14 Господарського суду Львівської області
за позовомДержавного підприємства "Вугілля України"
доТовариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Галнафтоінвест"
простягнення заборгованості

У відповідності до розпорядження секретаря першої судової палати від 28.05.2015р. № 02-05/336 для розгляду справи № 914/3868/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Євсіков О.О., судді Кролевець О.А., Попікова О.В. (доповідач)

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вугілля України" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю компанії "Галнафтоінвест" про стягнення заборгованості у розмірі 6 994 264, 46 грн., а також 481 285, 46 пені, 59 015, 23 грн. - 3% річних та 457 902, 40 грн. інфляційних втрат, що виникли внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленої позивачем вугільної продукції за договором № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р.

До початку розгляду справи по суті ДП "Вугілля України" подало до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої зменшило розмір заявленої до стягнення суми заборгованості з оплати вартості отриманого вугілля за вказаним договором до 2 994 264, 46 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.01.2015р. у справі №914/3868/14 (суддя Рим Т.Я.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2015р. (головуючий суддя Матущак О.І., судді Дубник О.П., Скрипчук О.С.), позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" на користь ДП "Вугілля України" 2 991 264, 46 грн. основного боргу, 481 285, 46 грн. пені, 59 015, 23 грн. 3% річних, 457 902, 40 грн. інфляційних втрат. Припинено провадження у справі в частині стягнення 3 000 грн. основного боргу.

В частині задоволення позовних вимог рішення та постанова обґрунтовані приписами статей 525, 526, 530, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 193, 230 Господарського кодексу України, з огляду встановлення факту неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо оплати поставленого позивачем товару в повному обсязі за договором № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р. Зважаючи на погашення відповідачем основного боргу у розмірі 3000 грн. після порушення провадження у справі, суд І інстанції припинив провадження у справі в цій частині.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 12.01.2015р. та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2015р., ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. Обґрунтовуючи свою правову позицію відповідач посилається на невірне застосування судами статті 625 Цивільного кодексу України, що призвело до помилкового, на думку скаржника, визначення розміру 3% річних. Крім того ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували приписи пункту 1 статті 233 Господарського кодексу України відносно неустойки (пені), розмір якої, на думку скаржника, підлягає зменшенню.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу у якому просив залишити без змін оскаржувані рішення з мотивів, у них викладених.

Від відповідача надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду справи, яке відхилено колегією суддів як необґрунтоване.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та підтверджується матеріалами справи, між Державним підприємством "Вугілля України" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія "Галнафтоінвест" (покупець) укладено договір № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р., відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вугільну продукцію (товар), кількість, якість, асортимент і технічні умови якої зазначені у специфікації (специфікаціях), що складають невід'ємну частину цього договору (пункт 1.1 договору).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов вказаного договору ДП "Вугілля України" передано, а ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" прийнято товар на суму 32 894 264, 46 грн., про що свідчать акти приймання-передачі вугільної продукції та транспортні накладі, наявні в матеріалах справи. Жодних претензій щодо обсягу та якості переданого товару відповідачем заявлено не було.

В свою чергу ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" частково оплачено вартість переданого ДП "Вугілля України" товару у сумі 25 900 000 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень.

Решту переданого товару на суму 6 994 264, 46 грн. ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" оплачено не було, що слугувало підставою для звернення ДП "Вугілля України" з позовом до господарського суду про стягнення заборгованості за договором № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р., а також пені, 3% річних та інфляційних втрат, що виникли внаслідок прострочення виконання вказаного грошового зобов'язання.

Після подання ДП "Вугілля України" позову до місцевого суду ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" було сплачено 3 000 000 грн. заборгованості з оплати вартості отриманого вугілля за вказаним договором, про що свідчать платіжні доручення № 6 від 29.10.2014р. у сумі 1 307 000 грн., № 327 від 06.11.2014р. у сумі 1 650 000 грн., №341 від 10.11.2014р. у сумі 43 000 грн.

За наведених обставин позивач - ДП "Вугілля України" до початку розгляду справи по суті подав до суду І інстанції заяву про уточнення позовних вимог № 23-12/1-Ю від 23.12.2014р., згідно якої зменшив суму заборгованості за договором № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р. до 2 994 264, 46 грн.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" було надано копію платіжного доручення №502 від 24.12.2014р., згідно якого відповідач перерахував на користь ДП "Вугілля України" 3000 грн. заборгованості за поставлений товар, що не заперечувалось з боку позивача.

Задовольняючи позовні вимоги ДП "Вугілля України", суд першої інстанції, позицію якого підтримав апеляційний суд, виходив з наступного.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами

В силу положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказані норми кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.1 договору № 02-14/2-ІС від 09.04.2014 р. передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити постачальнику вартість товару у безготівковій формі шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок постачальника протягом 25 банківських днів з дати календарного штемпеля залізничної станції відправлення на перевізному документі.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановивши неналежне виконання з боку ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" зобов'язання з оплати поставленого ДП "Вугілля України" товару за договором №02-14/2-ІС від 09.04.2014р., керуючись вказаними приписами законодавства, визнали обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 991 264, 46 грн. основного боргу за згаданим договором.

Стосовно позовних вимог про стягнення з ТОВ Компанія "Галнафтоінвест" на користь ДП "Вугілля України" пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання за договором № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р., колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій про наявність правових підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Порушенням зобов'язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно пункту 3 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до статей 549, 551, 624 Цивільного кодексу України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі.

З урахуванням приписів статей 546, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, статей 230, 231 Господарського кодексу України сторонами в пункті 8.4 договору № 02-14/2-ІС від 09.04.2014р. погоджено, що за порушення виконання грошового зобов'язання за цим договором постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожен день прострочення.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з правомірним висновком господарських судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 481 285, 46 грн. пені, 59 015, 23 грн. 3% річних, 457 902, 40 грн. інфляційних втрат.

Доводи заявника касаційної скарги стосовно неправомірного та такого, що суперечить пункту 8.4 договору № 02-14/2-IC від 09.04.2014 р. та приписам статті 625 Цивільного кодексу України задоволення судами попередніх інстанцій позовних вимог про стягнення неустойки в розмірі 3% річних визнаються касаційною інстанцією помилковими з огляду на те, що нарахування пені як вид неустойки, розмір якої сторони визначили в договорі та 3 % річних, як самостійний спосіб забезпечення виконання зобов'язання, передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України, є за своєю природою різними окремими способами захисту цивільних прав та видами юридичної відповідальності, одночасне застосування яких не суперечить положенням чинного законодавства.

Касаційна інстанція вважає безпідставним посилання ТОВ компанія "Галнафтоінвест" на неправомірне відхилення судами його клопотання про зменшення розміру пені зважаючи на вимоги п. 1 статті 233 Господарського кодексу України та ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України та п. 3 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Зважаючи на відсутність обґрунтування з боку ТОВ компанія "Галнафтоінвест" винятковості обставин, які мають істотне значення та призвели до порушення зобов'язання та нарахування пені за таке порушення, суд І інстанції правомірно відхилив клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, не спростовують правильні висновки судів попередніх інстанцій, та фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржуваній постанові, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Галнафтоінвест" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 12.01.2015р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2015р. у справі №914/3868/14 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді: О.А. Кролевець

О.В. Попікова