ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2015 р.Справа № 908/2156/15-г

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Сіліній М.Г.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транском", м. Бердянськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекс-газ", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 36 823,97 грн.
за участю :

Представник позивача - Погорело М.І. довіреність б/н від 23.04.2015 року;

Представник відповідача - не з"явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Транском" 01.04.2015 року звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовною заявою про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекс-газ" 36823,97 грн. (з яких: 25578,00 грн. - основний борг; 9218,09 грн. - інфляційні втрати, 2027,88 - 3% річних), мотивуючи позовні вимоги порушенням з боку відповідача зобов"язань за Договором №03/01-11 від 03.01.2012 року.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.04.2015 року вказану позовну заяву було направлено за підсудністю до господарського суду Харківської області.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу справи від 10.04.2015 року справу було призначено судді-доповідачу: Денисюк Т.С..

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.04.2015 року позовну заяву було прийнято та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28 квітня 2015 року.

Ухвалою суду від 28.04.2015 року розгляд справи було відкладено на 18 травня 2015 року.

Через канцелярію суду 18.05.2015 року від ТОВ "Техекс-газ" надійшла заява (вх.№19836) в якій відповідач просить застосувати загальний та спеціальний строки позовної давності при вирішенні спору.

Заяву відповідача в частині застосування строків позовної давності було прийнято судом до розгляду.

Ухвалою суду від 18.05.2015 року розгляд справи було відкладено на 26 травня 2015 року.

Представник позивача в призначеному судовому засіданні підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з"явився, однак, через канцелярію суду 26.05.2015 року надав заяву (вх.№21312) в якій попередньо просив суд про застосування загального та спеціального строків позовної давності при вирішенні даного спору, а також вказав, що останньою оплатою відповідача в позові вказано оплату в розмірі 480,00 грн. від 10.10.2012 року, проте відповідач після цієї дати здійснював також інші оплати позивачу, що позивач сам підтверджує в Акті звірки, наданому до суду. При цьому позивач надав до суду в якості доказу відправки акту звірки поштову квитанцію про відправку 23.04.2015 року поштового відправлення, де адресатом вказано ТОВ «Техекс газ». Однак, доказів отримання відповідачем цього відправлення в матеріалах справи немає.

Відтак, відповідач просить суд зробити перерву в розгляді справи та зобов'язати позивача уточнити: суму (ціну) позову, розрахунок позовних вимог, дату початку виникнення заборгованості та період, за який він просить стягнути борг, а також суму боргу станом на кінець цього періоду та на день розгляду справи по суті.

Заяву відповідача в частині застосування строків позовної давності було прийнято судом до розгляду.

Вирішуючи заяву відповідача в частині відкладення розгляду справи, суд виходить з наступного. Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

В даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи неодноразово відкладався для надання можливості сторонам ознайомитись з матеріалами справи, в тому числі і з Актом звірки розрахунків, наданим позивачем та надати нові докази тощо). Проте, нових доказів відповідачем не було надано.

Суд також зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Заява відповідача є необґрунтованою і такою, що не відповідає принципу добросовісності в користуванні процесуальними правами, оскільки, відповідачем не додано жодних доказів, якіб підтверджували викладені в ньому обставини, зокрема, часткову сплату відповідачем заборгованості.

За таких обставин, суд, вважаючи неповажними причини неявки представника відповідача у судове засідання, відмовляє в задоволенні заяви відповідача в частині відкладення розгляду справи.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Транском» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕКС-ГАЗ» (Замовник) було укладено Договір № 03/01-11 від 03.01.2012 року, згідно умов якого позивач надає у тимчасове платне погодинне користування, а відповідач приймає для виконання будівельно-монтажних робіт транспортні засоби.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що оплата за використання транспортних засобів проводиться Замовником виходячи з розцінок за годину експлуатації які зазначені у п. 1.1 даного Договору, крім того ПДВ.

Оплата здійснюється на підставі Акту, виходячи із фактичного часу експлуатації транспортних засобів, відображеного в Акті. Акт оформлюється після закінчення обсягу робіт (п. 3.2 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за Договором виконав належним чином, надавав транспортні засоби для виконання будівельно-монтажних робіт в період з січня 2012 року по листопад 2012 року на загальну суму 41880,00 грн., що підтверджується підписаними сторонами Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 25-56).

Згідно п. 3.3. Договору строк для оплати сторонами встановлений протягом 3 банківських днів з моменту підписання Акту використання транспортних засобів.

Проте, як стверджується позивачем, відповідач порушував свої зобов'язання в частині своєчасної оплати наданих послуг, а внаслідок неналежного виконання прийнятих на себе зобов"язань щодо повної та своєчасної оплати, у останнього утворилась заборгованість, яка склала 25578,00 грн. (сума основного боргу).

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено претензію (вих. №1841/07 від 05.12.2014 р.) з повідомленням про наявну станом на 04.12.2014 року заборгованість та попередженням про звернення до суду у разі ії несплати, яку було залишено без задоволення, що і стало в подальшому причиною звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним у позовній заяві обставинам, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно п.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Укладений між сторонами Договір за своєю природою є договором про надання послуг. Згідно із приписами ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

В ч.1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Нормами статті 530 Цивільного кодексу України, встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Доказів здійснення оплати за Договором №03/01-11 від 03.01.2012 року відповідач суду не надав та не спростував відсутність заборгованості на суму 25578,00 грн.

При цьому суд кретично оцінює заперечення відповідача стосовно того, що він так і не отримав оригінал Акту звірки розрахунків, наданого позивачем до суду, а також те, що у цьому акті (а.с.82) вказано, що станом на 23.04.2015 року борг Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекс-газ" складає 27210,00 грн., при тому, що в позові сума основного боргу вказана позивачем у розмірі 25578, 00 грн.

У статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до частин першої, другої статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Отже, акт звірки взаєморозрахунків як зведений обліковий документ не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та наявності заборгованості у суб'єкта господарювання.

Отже, Господарський суд зазначає, що чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9,10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", вказаний акт сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту надання послуг за Договором №03/01-11 від 03.01.2012 року та недоведеність з боку відповідача факту розрахунку з позивачем за отримані послуги за Актами здачі-прийняття робіт, що містяться в матеріалах справи, суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 25578,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 9218,09 грн. інфляційних втрат та 2027,88 - 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за розрахунком визначено вірно згідно діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2027,88 грн. та інфляційні втрати в розмірі 9218,09 грн.

18 травня 2015 року відповідачем було надано до суду заяву (вх.№19836) в якій останній вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності та просить застосувати загальний та спеціальний строки позовної давності при вирішенні спору.

У зв'язку з цим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно п. 3.3. Договору строк для оплати сторонами встановлений протягом 3 банківських днів з моменту підписання Акту використання транспортних засобів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, надного позивачем до матеріалів справи (арк.с. 63-67), нарахування основної заборговності за Договором №03/01-11 від 03.01.2012 року здійснюється позивачем з 30.05.2012 року, тобто зі строку оплати за Актом здачі прийняття робіт №ТР-0000504 від 25.05.2012 року.

Оскільки позивач дізнався про порушення свого права з моменту визначеного строку виконання зобв"язання відповідачем, трирічний строк позовної давності спливає 01.06.2015 року, тобто через три роки після складення між сторонами Акту здачі прийняття робіт №ТР-0000504 від 25.05.2012 року.

Позивач подав позовну заяву 01 квітня 2015, що підтверджується відбитком штемпеля господарського суду Запорізької області з відміткою "Одержано".

Таким чином, позивачем не було пропущено строку позовної давності при зверненні з даним позовом.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Однак, позивачем не було заявлено до стягнення ані штраф ні пеню, відтак суд не вбачає підстав для застосування спеціальної позовної давності.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 261, 509, 525, 526, 530, 599, 625, 629, 901, 903 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 1, 4, 4-3, 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕКС-ГАЗ» () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транском» () суму основної заборгованості у розмірі 25578 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот сімдесят вісім) грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 9218 (дев'ять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 09 коп., 3% річних в розмірі 2 027 (дві тисячі двадцять сім) грн. 88 коп. та судові витрати у розмірі 1 827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Повне рішення складено 02.06.2015 р.

Суддя Т.С. Денисюк