ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.06.15р. Справа № 904/3725/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРІЛАЙН ТРЕЙД", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК "АМСТОР", м.Дніпропетровськ

про стягнення 10 000 000,00 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй Я.О.

Представники:

від позивача: Афанасьєва Н.Г., представник за довіреністю № б/н від 02.04.15р.

від відповідача: Борисенко Д.В., представник за довіреністю № 1744 від 25.02.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФРІЛАЙН ТРЕЙД" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор" (далі - відповідач) про стягнення 10 000 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу цінних паперів № 42-1(БВ15) від 19.03.15р., в частині розрахунку.

Ухвалою господарського суду від 29.04.15р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 04.06.15р.

04.06.15р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір, а для долучення до матеріалів справи витребувані судом документи.

В свою чергу, повноважний представник відповідача визнав факт існування правовідносин, які описані в позовній заяві, проте позов не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, про що також зазначено у відзиві, який долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 04.06.15 р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.10р. відповідачем було емітовано простий вексель серія АА 0163809, номінальною вартістю 10 000 000,00 грн. Строк платежу за вищевказаним простим векселем визначено: «За пред'явленням, але не раніше ніж 05.01.15р.».

19.03.15р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 42-1(БВ15) купівлі-продажу цінних паперів (далі-Договір), відповідно до умов якого позивач, в порядку та на умовах визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, зобов'язаний передати у власті відповідача простий вексель серії АА 0163809 від 17.06.10р., номінальною вартістю 10 000 000 грн., а відповідач, в порядку та на умовах визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, зобов'язаний прийняти та оплатити загальну договірну вартість цінних паперів протягом трьох робочих днів з дати підписання цього Договору.

На виконання умов вищезазначеного Договору, позивач передав, а відповідач прийняв вищезазначений вексель, що підтверджує Акт прийому-передачі цінних паперів від 19.03.15р.

Позивач звертає увагу суду, що відповідач у встановлені Договором строки свої зобов'язання щодо оплати не виконав, договірну вартість векселя не сплатив, у зв'язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 10 000 000 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 23.03.15р. було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою протягом одного календарного дня, з дати отримання претензії, оплатити за вищезазначеним Договором вартість цінних паперів у сумі 10 000 000 грн. Як зазначає позивач, відповідачем вищевказана претензія була залишена без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10 000 000 грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач визнав факт існування правовідносин, які описані в позовній заяві, проте позов не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідач звертає увагу суду на те, що наразі на території Донецької та Луганської областей проходить антитерористична операція, відповідно до Указу Виконуючого обов'язки Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.14р. № 405/2014.

Крім того, 15.04.14р. Верховна Рада України прийняла Закон № 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 2 якого цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Аналізуючи вищевикладене, відповідач вважає, що вищевказане вказує на однозначне визнання на офіційному рівні існування військової збройної агресії іноземної держави відносно території України, яка станом на сьогоднішній день, є такою, що триває.

Як зазначає відповідач, наразі останній у зв'язку з бойовими діями та території м. Донецьк був змушений змінити своє місцезнаходження. Позивач ігнорує вищенаведені твердження, чим порушує норми цивільного законодавства та принципів добросовісного господарювання.

Вказані обставини щодо погіршення економічної ситуації в країні є загальновідомими, на даний момент затримки у здійсненні розрахунків за договорами є вже звичним явищем в господарській діяльності в нашій державі.

Однак, як стверджує відповідач, він є добросовісним контрагентом за договором та на даний момент планує виконати свої зобов'язання при найпершій можливості.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої обов'язки по Договору купівлі-продажу виконав належним чином, що підтверджується Актом прийому-передачі цінних паперів від 19.03.15р. Зазначений Акт прийому-передачі був підписаний відповідачем без будь-яких зауважень. Таким чином, відповідач своїми діями у повному обсязі прийняв умови Договору купівлі-продажу.

Крім того, господарський суд бере до уваги той факт, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача.

Господарський суд не бере до уваги посилання відповідача на антитерористичну операцію, яка проходить на території Донецької та Луганської областей, оскільки вищевказаний Договір, який був укладений між позивачем та відповідачем, укладався під час проведення антитерористичної операції, яка проводилась вже майже рік. Тому на час укладання Договору відповідач знав про вищевказані обставини, які в країні є загальновідомими.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов вищезазначеного Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови укладеного між сторонами Договору та обставини справи, господарський суд прийшов до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та визнаними відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи, а зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 543, 549, 554, 599, 610, 612, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174,193, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор" (49038, м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, буд. 27, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРІЛАЙН ТРЕЙД" (04208, м. Київ, пр. Г.Гонгадзе, буд. 5-а, оф. 4/1, ) заборгованість у розмірі 10 000 000 грн. (десять мільйонів грн. 00 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят грн. 00 коп.).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 08.06.15р.

Суддя Н.Е. Петренко