КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 910/7462/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року (суддя - Сташків Р.Б.) у справі № 910/7462/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія

«ВУСО»

до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія

«Країна»

про стягнення 8 429, 76 грн.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник): Герасименко Р.І. (довіреність № ГН-С-192/2015 від 10.04.2015р.);

від відповідача: Усенко А.М. (довіреність № 1 від 05.01.2015р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2015р. відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» страхового відшкодування в розмірі 8 429, 76 грн..

Ухвалою суду від 29.05.2015р. порушено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» у якій, скаржник просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року по справі № 910/7462/15-г за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення 8 429, 76 грн..

З висновками суду першої інстанції викладеними у рішенні, апелянт не погоджується, оскільки суд не врахував норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», які встановлюють, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 16.04.2015р. № 3-50гс15 апелянт звертає увагу на те, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу; реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував доводи апеляційної скарги, зазначаючи що здійснення виплати на умовах обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховими компаніями здійснюється у відповідності до вимог Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» яким передбачено відшкодування страховиком розміру завданого збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, тоді як виплата страхового відшкодування здійснена позивачем за договором добровільного страхування без урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, оскільки такі умови визначені договором сторін.

За розглядом матеріалів справи, при дослідженні наявних доказів, враховуючи пояснення представників сторін та доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, судом відзначається про відсутність підстав для скасування судового рішення при врахуванні наступного.

Матеріалами справи підтверджено, не заперечується сторонами та встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції, що на умовах укладеного 15.07.2011р. ПАТ «Страхова компанія «ВУСО», як страховиком та ПАТ «Колос», як страхувальником, договору добровільного страхування наземного транспорту № -01 позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 34 320, 60 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої застрахованому транспортному засобу Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ внаслідок ДТП, що сталась 23.04.2012р..

Довідкою від 27.04.2012р. за фактом дорожньо-транспортної пригоди (аркуш справи 16-17) підтверджено настання ДТП 23.04.2012р. за участю автомобіля Опель, державний номер К 3394 КР, яким керував Київський О.С., автомобіля Міцубісі Лансер, державний номер АХ 6598 СЕ, під керуванням Туболева С.С. та автомобіля Шкода Фабія, номерний знак АА 0539 ЕХ яким керував Бушмин Ф.І..

ДТП сталася в результаті порушення водієм Київським Олександром Сергійовичем п. 16.11 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 124 КпАП постановою Червонозаводського суду м. Харкова від 14.05.2012р. справа № 2035/4240/2012.

За страховим випадком - ДТП що сталась 23.04.2012р. за участю застрахованого автомобіля, згідно складеного страхового акту № 2224-02 від 04.07.2012р. по договору страхування визначено суму страхового відшкодування в загальному розмірі 34 320, 60 грн., виплата якого підтверджується платіжними дорученнями № 8062 від 04.07.2012р., № 8156 від 05.07.2012р., № 8220 від 06.07.2012р..

Транспортний засіб - автомобіль Опель, державний номер К 3394 КР, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача автомобілю Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ, взято на страхування ПАТ СК «Країна» про що укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ/1442800 (аркуш справи 74).

За регресною вимогою позивача щодо виплати страхового відшкодування від 22.05.2013р., відповідачем було проведено оплату в розмірі 25 380, 84 грн., зазначені обставини підтверджені позивачем у позовній заяві і вказана сума не є предметом даного позову.

Посилаючись на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», які встановлюють, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу у розмірі виплаченого страхового відшкодування, позивачем заявлено до стягнення з відповідача в судовому порядку різницю між сумою понесеного збитку на виплату страхового відшкодування потерпілому (34 320, 60 грн.) та отриманою від відповідача сумою страхового відшкодування (25 380, 84 грн.).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ СК «Країна» суми зазначеної різниці 8 429, 76 грн. (34 320, 60 грн. - 25 380, 84 грн.), суд першої інстанції виходив з того, що здійснення виплати за вимогою позивача було здійснено у відповідності з вимогами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», статтею 29 якого передбачено врахування зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством при здійсненні відшкодування, виходячи з визначеного розміру понесених збитків згідно звіту про оцінку (25 890, 84 грн.), з урахуванням франшизи передбаченої договором АВ/1442800 в сумі 510 грн..

Посилання апелянта на необхідність застосування положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», які встановлюють, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу у розмірі виплаченого страхового відшкодування, відповідно до викладеної правової позиції Верховного Суду України у постанові від 15.04.2015р. № 3-50гс15 не свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у вирішенні даної справи виходячи з наступного.

У зазначеній постанові Верховний Суд України, виходив із обставин, що відповідно до ч. 1 статті 1191 ЦК України та статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Натомість, позов у даній справі не є регресним позовом в розумінні положень ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказана стаття регулює набуття страховиком права подати регресний позов у чітко визначених випадках до вказаних у статті осіб (до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду - п. 38.1.1; до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини - 38.1.2; до особи, яка заподіяла шкоду навмисно - 38.1.3).

Страховиком у зазначеному законі, відповідно до наведених у ст. 1 визначень є страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».

Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентовано право регресу, яке отримується страховиком за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування», і таким у даному спорі є відповідач, а не позивач.

Тобто, положення ст. 38 Закону застосовуються саме у випадку, коли страховою компанією здійснено виплату страхового відшкодування на умовах обов'язкового страхування, що регулюються положеннями закону, і в свою чергу положення вказаної статті не застосовуються у спірних правовідносинах, що виникли при виплаті страховою компанією-позивачем страхового відшкодування на умовах добровільного майнового страхування.

Позивач у даній справі не здійснював виплату страхового відшкодування на умовах Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відповідач не є особою, до якої в порядку ст. 38 закону можливим є пред'явлення регресного позову.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. № 3-50гс15 також зазначено, що господарські суди обгрунтовано визнали, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Суд повністю погоджується з викладеною позицією, оскільки виплата страхового відшкодування за договором добровільного страхування здійснюється у відповідності до умов такого договору, правил страхування встановлених страховиком, а також вимог чинного законодавства (ст. 526, 629 ЦК України, ст. 6, 16 Закону України «Про страхування»).

Вказаний висновок не доводить неправомірності виплати відповідачем страхового відшкодування в розмірі суми 25 380, 84 грн. розрахунок якої здійснено виходячи з визначеного розміру понесених збитків згідно звіту про оцінку (25 890, 84 грн.), з урахуванням франшизи передбаченої договором АВ/1442800 в сумі 510 грн., оскільки відповідач у справі є страховиком з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, його відповідальність регламентована положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що обумовлює здійснення страхового відшкодування у відповідності до вимог встановлених даним законом.

У преамбулі Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

При виплаті страхового відшкодування на підставі укладеного договору обов'язкового страхування, відповідач керується положеннями вказаного закону, який є спеціальним, та враховує умови на яких укладено договір (зокрема розмір франшизи передбачений полісом).

Таким чином, відповідач, при визначенні розміру збитку, що підлягає відшкодуванню на умовах обов'язкового страхування, не може керуватися положеннями та умовами договору добровільного страхування, який укладений з потерпілою особою, а виходить з положень закону, яким врегульовані відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 36.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» (в редакції закону на час врегулювання страхового випадку) передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Виходячи з наведених положень закону, відповідач, як страховик винної особи, має право здійснювати виплату страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу на користь особи, яка сплатила страхове відшкодування за договором майнового страхування (тобто за договором добровільного страхування), а позивач вправі вимагати здійснення такої виплати на свою користь, оскільки сплатив страхове відшкодування потерпілому на умовах укладеного договору добровільного страхування.

Таким чином, у п. 36.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» прямо передбачено, що на користь осіб, які сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (позивач у даній справі) здійснюється виплата саме страхового відшкодування в розумінні положень зазначеного закону.

Порядок здійснення страхового відшкодування на території України за умовами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлений розділом 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де у ст. 29 зазначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством ...

Згідно висновків про розмір матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ в результаті його пошкодження при ДТП, відповідно до звіту № 23/05/12 про оцінку колісного транспортного засобу, що складений суб'єктом оціночної діяльності - оцінювачем Морозом С.М.:

- вартість відновлювального ремонту наданого автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ на дату оцінки складає 35 369, 33 грн. з ПДВ;

- вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу, наданого автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ складає 25 890, 84 грн. з ПДВ.

Таким чином, виплата відповідачем страхового відшкодування на підставі укладеного договору про обов'язкове страхування (поліс АВ/1442800) у розмірі витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу в сумі 25 380, 84 грн., виходячи з висновків звіту про оцінку № 23/05/12 щодо встановленої вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ в розмірі 25 890, 84 грн. з урахуванням передбаченої полісом франшизи (510 грн.) здійснена у відповідності до вимог закону.

Предметом позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача - 8 429, 76 грн., що є частиною суми страхового відшкодування в розмірі 34 320, 60 грн. виплаченого позивачем на умовах договору страхування № -01 від 15.07.2011р., у п. 2.5 якого передбачено визначення страхового відшкодування без урахування зносу.

Тобто, позивачем, при розрахунку суми страхового відшкодування в розмірі 34 320, 60 грн. не враховувався коефіцієнт зносу, оскільки виплата здійснювалась згідно умов договору добровільного страхування.

Дані висновку автотоварознавчого дослідження, складеного суб'єктом оціночної діяльності на замовлення страхової компанії щодо вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номер АХ 6598 СЕ в розмірі 25 890, 84 грн. з ПДВ (встановленого коефіцієнту зносу 0,4835) не спростовані іншими доказами, відповідно є належним доказом розміру збитку, що завданий застрахованому позивачем автомобілю у ДТП 23.04.2012р. з урахуванням коефіцієнту зносу, а під час розгляду справи позивачем не доведено іншого розміру коефіцієнту зносу (у т.ч. нульового).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Зазначені положення закону передбачають обмеження розміру права вимоги страховика розміром фактичних затрат по виплаченому страховому відшкодуванню і не регулюють питання щодо розміру збитку який має бути відшкодований особою до якої пред'являється така вимога.

Зокрема, в разі наявності збитків у більшому розмірі, аніж визначена сума страхового відшкодування, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток лише в межах його фактичних затрат (таке право вимоги обмежується сумою виплаченого страхового відшкодування).

Відповідальність відповідача, як страховика за договором обов'язкового страхування, визначена Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», положення якого є спеціальними та передбачають порядок виплати страхового відшкодування (зокрема, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), що жодним чином не забороняє позивачу здійснювати виплату на умовах договору добровільного страхування, зокрема при визначенні розміру збитків без урахування зносу (п. 2.5 договору), оскільки Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не суперечить наведеним висновкам у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. № 3-50гс15 та прийняте при встановленні під час розгляду даної справи обставин, що у спірних відносинах до позивача у межах фактичних витрат на виплату страхового відшкодування (34 320, 60 грн.) перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки; при цьому обов'язок відшкодувати вказані витрати виникає для відповідача в силу укладення договору обов'язкового страхування, порядок здійснення виплати страхового відшкодування визначений спеціальним законом «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до ст. 29 якого, при здійсненні відшкодування обов'язковим є врахування зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, вказана сума складає 25 380, 84 грн. яка і була сплачена на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» та скасування рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2015 року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015р. у справі № 910/7462/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/7462/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Р.І. Самсін

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала