ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2015 р.Справа № 922/908/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання Черновою В.О.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради (м. Харків)
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)
про повернення майна та відшкодування доходів,
за участю представників:

позивача - гол. спеціаліста-юрисконсульта відділу правового супроводження Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради Богомолова О.О. (довіреність від 29.12.2014 р.),

відповідача - ОСОБА_1 (особисто),

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова, в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,4215 га, яка розташована по АДРЕСА_2, а також просить стягнути з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 239799,76 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_2 без достатніх правових підстав, речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, він не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, що призвело до фактичного безоплатного отримання ним послуг з користування земельною ділянкою та, як наслідок, одержання доходу в результаті використання вказаної земельної ділянки, розмір якого розрахований позивачем виходячи з розміру орендної плати за землю.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти позову та просить в його задоволенні відмовити повністю, посилаючись на те, що: по-перше, відповідач є платником єдиного податку та ніколи не був платником на загальній системі оподаткування, за весь час володіння нерухомістю оплачував і на сьогодні оплачує використання земельної ділянки; по-друге, з 01.01.2015 р. набрали чинність численні зміни до ПК та зазначеної норми (п. 138.10.4 ПК) в редакції ПК України не існує, оскільки податкового обліку доходів та витрат на сьогодні також не існує, а основними є дані бухгалтерського обліку, тобто правової підстави (самої правової норми) для подання позову навіть з точки зору самого позивача на сьогодні взагалі не існує; по-третє, безумовною підставою набуття права користування земельною ділянкою є набуття права власності на будівлі, що на ній розташовані, таким чином у відповідача є належні правові підстави для користування землею під належними йому на праві власності будівлями; в четверте, орендна плата за землю не є доходом від землі, а є витратами, пов'язаними з її утриманням, та позивач надав до позову розрахунок доходу, одержаного від безпідставно набутого майна (земельної ділянки), але намагається підмінити зазначеним документом фактично розрахунок орендної плати, який повинен робитися на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки (що посвідчується витягом, виданим відділом земельного кадастру Управління держземагентства у м. Харкові), а без отримання зазначеного офіційного документу взагалі невідомо звідки взялись, зазначені в розрахунку "вихідні дані для розрахунку нормативної грошової оцінки", оскільки Департамент самоврядного контролю не має повноважень робити ці розрахунки самостійно; по-п'яте, наданий позивачем акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на думку відповідача є неналежним доказом.

Позивач надав клопотання, в якому вказує, що на виконання ухвали суду від 17.02.2015 р. надає довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно станом на день розгляду справи.

Відповідач надав копію договору купівлі-продажу нерухомого майна, докази отримання і оформлення проекту землевідводу, отримання кадастрового номеру. Також відповідач вказав, що доказів отримання доходу від використання земельної ділянки не має.

30.03.2015 р. у судовому засіданні була оголошена перерва до 08.04.2015 р. о 12-30 год.

Після перерви позивач надав письмові пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 17.11.2014 р. відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 17.08.1999 р.

07.07.2006 р. відповідач та ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «Вантажні автомобілі» уклали договір купівлі-продажу нежитлових будівель літ. «А-1», «Б-1», «В-1» загальною площею 1086,8 кв.м. по АДРЕСА_2.

Таким чином, відповідачу належать на праві власності нежитлові будівлі: літ. «А-1», «Б-1», «В-1» загальною площею 1086,8 кв.м. по АДРЕСА_2, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області від 07.11.2014 р. №29152807.

Втім, 12.11.2014 р. Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,4215 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-1», «Б-1», «В-1» загальною площею 1086,8 кв.м. За результатами обстеження складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, в якому вказано, що ОСОБА_1 з 07.07.2006 р. та по день складання акту використовує земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 ЗК України.

Згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відчуження об'єктів нерухомого майна в період з 01.01.2002 р. по 20.06.2007 р. (під час дії ст. 120 ЗКУ в ред. від 25.10.2001 р.) не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами.

Статтею 120 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 р.) було передбачено перехід права користування земельною ділянкою до нового власника житлового будинку (будівлі, споруди), розташованого на цій земельній ділянці, на підставі договору оренди.

З 20.06.2007 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 р. №997-V, яким було змінено редакцію частин першої та другої статті 120 ЗК України. Зокрема, стаття 120 ЗК України (в редакції від 27.04.2007 р.) не містила положення про договір оренди як про єдину підставу права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда. Отже, з дати набрання чинності названим Законом передбачене статтею 120 ЗК України право власника нерухомого майна користуватися земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, може ґрунтуватися й на інших підставах, ніж договір оренди земельної ділянки. Так, статтями 92, 93, 98, 102 ЗК України передбачено користування земельною ділянкою на праві постійного користування, оренди, сервітуту, емфітевзису та суперфіцію. При цьому відповідно до статей 102-1 ЗК, 413 ЦК України суперфіцій визначено як право користування земельною ділянкою для забудови.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Доказів правомірного використання попереднім власником вищевказаних нежитлових будівель (договору оренди, державного акту на право постійного користування тощо) відповідач суду не надав.

Відповідач набув права власності на нежитлові будівлі, але не на земельну ділянку та не оформив її у відповідності до діючих вимог законодавства України.

Отже, відповідач з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі, в силу положень статті 120 ЗК України, набув право на оформлення права користування земельною ділянкою на підставі договору оренди.

Фізичний, матеріальний зв'язок придбаного відповідачем майна та земельної ділянки є однією з ключових ознак, що вказує на приналежність цього майна до об'єкту нерухомості, а так, й на неможливість існування цього об'єкту нерухомості без використання земельної ділянки.

Наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей, а відтак і неможливість перебування її у володінні або користуванні міської ради (територіальної громади м. Харкова).

Вказане свідчить про фактичне вибуття із володіння й користування міської ради зазначеної земельної ділянки.

Зазначене вибуття із володіння та користування власника (територіальної громади м. Харкова) майна (земельної ділянки) є результатом переходу цього майна від власника, який не ставив за мету свідоме відчуження, свідоме передання майна іншій особі (відповідачу).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Викладені вище обставини обґрунтовують наявність правового зв'язку між результатом - правомірною поведінкою відповідача з набуття права власності на будівлю, та наслідком - набуттям відповідачем права на оформлення права користування земельною ділянкою (укладання договору оренди).

Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Втім, розташування будівлі на земельній ділянці робить неможливим переміщення будівлі без її знецінення та зміни її призначення як об'єкту цивільних прав (ст. 181 ЦК України). Крім того, примусове звільнення земельної ділянки неможливе без порушення права власності відповідача на будівлі, гарантованого ст. 41 Конституції України.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути в натурі безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,4215 га, яка розташована по АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 2 ст. 1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Проте, як убачається із змісту позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача не вартість безпідставно набутого майна, а доходи, які отримав відповідач від безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи свою вимогу ст. 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Однак, позивач помилково вважає, що відповідач набув земельну ділянку, оскільки відповідач набув лише право на оформлення права користування (постійного користування) земельною ділянкою.

Таким чином, позивач безпідставно просить стягнути доходи від набуття відповідачем земельної ділянки, оскільки відповідач набув лише право на оформлення права користування земельною ділянкою і набув його не безпідставно, а у відповідності до положень ст. 120 ЗК України. Відповідач лише не оформив його вчасно відповідно до вимог діючого ЗК України, проте діюче законодавство не встановлює будь-якого строку для оформлення даного фактичного набуття права землекористування.

Відповідач надав докази вжиття з свого боку заходів для оформлення договору оренди земельної ділянки.

Крім того, суд вважає необґрунтованим та безпідставним розрахунки доходу одержаного від безпідставно набутого майна (земельної ділянки) територіальної громади м. Харкова в загальній сумі 239799,76 грн., зроблені позивачем, виходячи з розміру орендної плати за землю за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р., оскільки: по-перше, останнім не надано суду доказів отримання відповідачем доходів або можливості їх отримання від безпідставно отриманого майна. По-друге, відсутні рішення органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки, технічна документація, розрахунок нормативної вартості земельної ділянки, без якої неможливо визначити розмір орендної плати, та сам договір оренди. По-третє, при розрахунку не врахована сума земельного податку, сплаченого відповідачем у складі єдиного податку. В четверте, згідно Положення про департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради, затвердженого рішенням 1 сесії ХМР 6 скликання від 24.11.200 р. №07/10 в редакції рішення 25 сесії ХМР 6 скликання від 03.07.2013 р. №1188/13, останній не має повноважень складати вказаний розрахунок. В п'яте, загальна площа земельної ділянки під нежитловими будівлями значно менша від площі, яку вказав позивач. До того ж, позивач не довів використання відповідачем всієї земельної ділянки загальною площею 0,4215 га.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. в розмірі 239799,76 грн. необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 287.6 Податкового кодексу України, в редакції, що діяла до 01.01.2015 р., встановлювала, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Отже, питання сплати земельного податку було врегульоване статтею 287.6 ПК України, відтак статті 1212 - 1214 ЦК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин в силу положень ст. 1 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1, 181, 190, 377, 1212 - 1214 ЦК України, ст.ст. 120, 125, 126 ЗК України, ст. 287.6 ПК України, ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82 - 85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.04.2015 р.

Суддя В.І. Ольшанченко