КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 910/302/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Федорчука Р.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Татарченко В.Г. - за дов.

від відповідача: Братченко А.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укренергобудмеханізація»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015

у справі № 910/302/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укренергобудмеханізація»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укренергобудмеханізація» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі, відповідач або Банк) про визнання недійсним Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 23/2007 від 01.03.2007.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 у справі № 910/302/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 у справі № 910/302/15-г та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 23/2007 від 01.03.2007 та Договору про внесення змін до нього № 03 від 02.03.2009 вимогам статті 1056-1 Цивільного кодексу України, оскільки передбачають право банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку. Зазначене, за твердженнями скаржника, не було взято до уваги судом першої інстанції.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Федорчук Р.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 апеляційну скаргу позивача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 30.04.2015.

28.04.2015 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 30.04.2015 представник відповідача надав суду копії Кредитного договору № 23/2007 від 01.03.2007 та копії договорів про внесення змін до нього для огляду та долучення до матеріалів справи.

Колегія суддів, оглянувши подані документи, ухвалила долучити їх до матеріалів справи.

У судовому засіданні 30.04.2015 було оголошено перерву до 02.06.2015.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені ним у апеляцій скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 01.07.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариства) (в подальшому перейменований на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та Відкритим акціонерним товариством «Укренергобудмеханізація» (в подальшому перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Укренергобудмеханізація»; позичальник) було укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 23/2007 (далі, Кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 300 000,00 грн. (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

У відповідності до пункту 3.12.1. Кредитного договору позичальник зобов'язується направити на поточні рахунки в банку 60% доходу (виручки) від реалізації. При збільшенні частки надходжень на поточний рахунок позичальника у банку проти передбаченого в першому абзаці цього на кожних 50% плата за кредит зменшується на 1% річних. При зменшенні частки надходжень на поточний рахунок позичальника у банку проти передбаченого в першому абзаці цього пункту на кожних 50% плата за кредит зростає на 1% річних. Розрахунок частки надходжень здійснюється щоквартально на основі даних статистичної звітності позичальника та банківських даних щодо надходжень, розрахованих згідно з методикою банку.

Згідно договорів № 01 від 14.08.2007, № 02 від 27.11.2007 та № 03 від 02.03.2009 до Кредитного договору були внесені зміни.

Так, згідно Договору про внесення змін № 03 до Кредитного договору сторони, зокрема, погодили, що проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 23 процента річних, починаючи з 02.03.2009 позичальник зобов'язується до 01.04.2009 перевести свої грошові потоки в Промінвестбанк, а в разі невиконання цієї умови проценти за користування кредитом нараховуватимуться банком у розмірі 26 процентів річних (пункт 3.2.).

Як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, зі змісту положень пункту 3.12.1. Кредитного договору та пункту 3.2. Договору про внесення змін № 03 вбачається можливість збільшення Банком відсоткової ставки за користування кредитними коштами на підставі власних відомостей Банку про грошові потоки (надходження) позичальника, і при цьому такі відомості оцінюються банком за власною методикою, тобто передбачають можливість зміни банком відсоткової ставки по кредиту в односторонньому порядку, в тому числі в бік збільшення, що суперечить статті 1056-1 Цивільного кодексу України, з огляду на що спірний договір має бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У відповідності до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 стаття 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно норм частини 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, що і було зроблено сторонами під час укладення Кредитного договору.

Так, пунктом 3.2. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін № 03 сторони за взаємною згодою погодили розмір процентної ставки у розмірі 23% річних, а також обставину, з настанням якої розмір процентної ставки встановлюється у розмірі 26 % річних.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, фактично Кредитним договором із урахуванням внесених до нього змін встановлено дві фіксовані процентні ставки за користування кредитними коштами, які застосовуються в залежності від настання визначених договором обставин, що не заборонено законом.

Відтак, твердження позивача про збільшення процентної ставки Банком в односторонньому порядку є безпідставними та необгрунтованими.

Крім того, як зазначив відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, позивач здійснював погашення чергових платежів по кредиту, тобто, сприймав Кредитний договір як належно оформлений та такий, що укладений за взаємною згодою сторін із погодженням усіх необхідних умов.

Отже, позивачем не доведено суду наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що Кредитний договір не відповідає вимогам закону, спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним Кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, та правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, відповідач у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до Господарського суду міста Києва з даним позовом.

Відповідно до пункту 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Як зазначено в пункті 2.1. вказаної Постанови частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи те, що права позивача спірним договором порушені не були, про що зазначалося вище, у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин має бути відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укренергобудмеханізація» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укренергобудмеханізація» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 у справі № 910/302/15-г залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 у справі № 910/302/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/302/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Р.В. Федорчук

А.І. Тищенко