КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа№ 910/22192/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Ніколаєнко Д.О. - довіреність № 177/1.1 від 13.05.2015;

від відповідача: Валько І.В. - довіреність № 145/14 від 28.07.2014;

від третьої особи: Конепуд Д.В. - довіреність № 25/1/15-Д від 23.01.2015);

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Український інститут промислової власності"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2015

у справі № 910/22192/14 (головуючий суддя: Цюкало Ю.В., судді: Нечай О.В., Селівон А.М.)

за позовом Державного підприємства "Український інститут промислової власності"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічні переклади"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна фінансова інспекція України

про стягнення 7 828 432,98 грн.,

У судовому засіданні 04.06.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Український інститут промислової власності" (далі - позивач, ДП "Український інститут промислової власності") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічні переклади" (далі - ТОВ Науково-технічні переклади", відповідач) про відшкодування заподіяних збитків на суму 7 828 432,98 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що через завищення відповідачем заробітної плати та витрат, пов'язаних з оплатою послуг банку, які були включені до вартості актів на виконання послуг з перекладів та формування інформаційних файлів (що було виявлено під час здійснення перевірки Державною фінансовою інспекцією України), у відповідача виникло зобов'язання відшкодувати завдані позивачу збитки в розмірі 7 828 432,98 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державну фінансову інспекцію України (далі - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2015 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, дійшов неправомірного висновку про відсутність збитків, оскільки, на думку позивача, розмір збитків та заподіяння їх саме відповідачем підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема, актом ревізії Державної фінансової інспекції України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.05.2015.

У судовому засіданні 14.05.2015 було оголошено перерву до 04.06.2015 на підставі ст. 77 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні 04.06.2015 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На запитання суду щодо наявності клопотань про призначення судової експертизи (як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції), зокрема, для вирішення спірних питань, пов'язаних з обсягом та вартістю наданих робіт, зазначив, що такі клопотання стороною не заявлялися та на стадії апеляційної інстанції не заявляються.

Представник третьої особи також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На запитання суду щодо прийняття Державною фінансовою інспекцією України будь-яких обов'язкових для виконання сторонами документів, прийнятих на підставі акту ревізії, відповів, що ДФІ України була складена вимога щодо усунення порушень, виявлених ревізією. Разом з цим, доказів вчинення дій, передбачених (у разі виявлення актом ревізії відповідних порушень) пунктом 50 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 N 550, представником надано не було.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.06.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також зауважив, що послуги приймалися позивачем без заперечень та зауважень, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.02.2003 року між ДП "Український інститут промислової власності" (замовник) та КП "Київська редакція перекладів науково-технічної літератури та документації", який в подальшому було перереєстровано у ТОВ "Науково-технічні переклади" (виконавець) було укладено договір № 118/2203І на виконання комплексу робіт для потреб закладу експертизи (з відповідними додатковими угодами до нього, далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, виконавець зобов'язується за завданням замовника виконувати комплекси робіт:

1.1.1.Перший комплекс робіт:

- виготовлення письмових перекладів бібліографічних даних, назв патентів та рефератів до патентів України на винаходи на дві мови - відповідно українську або російську, а також англійську згідно договорів-доручення Державного департаменту інтелектуальної власності;

- у разі відсутності рефератів до патентів України на винаходи, Виконавець зобов'язується складати такі реферати та виготовляти їх переклади;

- контроль результатів перекладу, їх упорядкування та завантаження до бази даних.

1.1.2. Другий комплекс робіт:

- аналіз інформаційних джерел та формування іноземною мовою відомостей (реферат, резюме, анотація тощо) стосовно інформаційних джерел для їх подальшого перекладу українською мовою;

- виготовлення перекладів визначених відомостей з інформаційних джерел для формування баз даних, електронного інформаційно-довідкового фонду експертизи та інших для потреб закладу експертизи з іноземних мов на українську мову;

- контроль результатів перекладу, їх упорядкування та завантаження до бази даних.

Згідно з п. 3.1., 3.2., 3.3. договору, вартість виконаних робіт встановлюється відповідно до "Розрахунків вартості" (додаток 2, 3, 4).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що додатковими угодами від 20.12.2004 року, 03.05.2006 року, 06.05.2006 року, 28.02.2007 року, 29.01.2008 року, 30.01.2009 року, 17.05.2012 року було внесено зміни до договору на виконання комплексу робіт для потреб закладу експертизи, в тому числі щодо вартості виконаних робіт (копії наявні в матеріалах справи).

Відповідно до п.п. 2.1.5., 2.1.6. договору, замовник зобов'язався приймати роботу від виконавця з підписанням актів прийому-передачі виконаних робіт з зазначенням номеру випуску та номеру комплекту матеріалів до нього, згідно реєстру передачі інформації, оплачувати виконану роботу у відповідності до підписаних сторонами актів прийому-передачі виконаних робіт.

Замовник протягом 5-ти банківських днів з дати підписання акту прийому-передачі виконаних робіт, зазначеного у п. 2.2.4., перераховує виконавцю суму, що підлягає до перерахування в акті (п. 3.6. договору).

Позивачем не заперечується, що відповідачем своєчасно та належним чином виконувалися роботи за договором, які без зауважень приймалися замовником, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт, підписаними та скріпленими печатками сторін без заперечень та зауважень (копії яких наявні в матеріалах справи).

Відповідно до п. 4.4. договору, замовник зобов'язаний протягом 3 робочих днів надати виконавцю підписаний акт прийому-передачі виконаних робіт або мотивовану відмову від прийняття робіт. У випадку мотивованої відмови замовника сторони складають двосторонній акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання.

При цьому доказів відмови від прийняття робіт за договором позивачем надано не було.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що з 03.02.2014 по 28.04.2014 Державною фінансовою інспекцією України було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.07.2011 по 31.01.2014, відповідно до п. 2.28 плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції України.

Сторонами не заперечується, що з 11.02.2014 по 25.03.2014 ревізію було зупинено, зокрема, для проведення зустрічних звірок, а також для надання можливості сторонам скласти акт взаєморозрахунків за спірні періоди.

В ході проведення зустрічної звірки ТОВ "Науково-технічні переклади", третьою особою, зокрема було встановлено, що визначити фактичні загальновиробничі та інші витрати, понесені в період надання послуг саме позивачем не є можливим (копія довідки зустрічної перевірки наявна в матеріалах справи, а.с. 210-217).

Матеріалами справи також підтверджується, що 13.11.2014 сторонами було складено, підписано та скріплено власними печатками акт взаєморозрахунків за період з 01.07.2011 по 31.01.2014, яким встановлена відсутність заборгованості між сторонами за вищезазначеним правочином.

Разом з цим, в акті ревізії фінансово-господарської діяльності ДП "Український інститут промислової власності" за період з 01.07.2011 року по 31.01.2014 року № 03-21/2/76 від 07.05.2014 року зазначено, що ТОВ "Науково-технічні переклади" завищено вартість виконаних послуг з перекладів та формування інформаційних файлів за період 01.07.2011 року по 31.12.2013 року на загальну суму 7 828 432,98 грн. (з ПДВ), що призвело до матеріальної шкоди ДП "УІПВ" на вказану суму (копія витягу з акту в справі).

Так, обґрунтовуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги, позивач зазначав, що через завищення відповідачем заробітної плати та витрат, пов'язаних з оплатою послуг банку, які були включені до вартості актів на виконання послуг з перекладів та формування інформаційних файлів, що було виявлено під час здійснення перевірки Державної фінансової інспекцією України, у відповідача виникло зобов'язання відшкодувати збитки позивачу в розмірі 7 828 432,98 грн. При цьому, в апеляційній скарзі сторона також зазначила про завдання їй шкоди неправомірними діями відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачем не доведено наявності факту завдання збитків саме протиправними діями відповідача, а також зазначив, що визначені позивачем кошти були набуті за наявності правової підстави - договору, а відтак вони не можуть вважатися збитками.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між протиправними діями особи, самою шкодою та наявністю вини (умислу або необережності).

Відсутність причинного зв'язку, як складової цивільного правопорушення робить неможливою відповідальність відповідача.

Згідно ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, у відповідності до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, з огляду на положення статей 22, 1166 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі - наслідком такої протиправної поведінки.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині того, що акт ревізії Державної фінансової інспекції України, на який посилається позивач, як на доказ понесених ним збитків, не встановлює в розумінні ст. 35 ГПК України обставин завишення ціни у договорі, які не потребують доведення. Разом з цим, жодних інших первинних документів, якими би підтверджувалися доводи позивача про завдання відповідачем збитків та заподіяння майнової шкоди неправомірними діями, матеріали справи не містять.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що вищезазначений акт також не несе жодного імперативного характеру для учасників спірних правовідносин.

Так, загальне поняття акта ревізії наведено у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 N 550 (далі - Порядок), згідно з яким акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

У цьому випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії) не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 по справі № 21-237а13).

Пунктом 50 Порядку встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

В свою чергу, доказів того, що на підставі вказаного акту органами Державної фінансової інспекції України було вжито будь-які з вищезазначених заходів (в тому числі звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства), матеріали справи не містять. При цьому, представник третьої особи в судовому засіданні підтвердив, що будь яких рішень (які би носили обов'язковий характер для сторін у даній справі) Державною фінансовою інспекцією України не приймалося взагалі. Тоді як доказів пред'явлення безпосередньо відповідачу вимоги третьої особи про усунення відповідних порушень (а.с. 217-218) матеріали справи не містять. В свою чергу, вимога третьої особи про усунення порушень, виявлених ревізією (так само, як і акт ревізії) не є належними та допустимими доказами заподіяння відповідачем позивачу збитків на суму 7 828 432,98 грн. в розумінні вищенаведених приписів законодавства.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає, як обґрунтовані, доводи відповідача про те, що різниця в показниках заробітної плати відбулася внаслідок того, що відповідачем залучалися субпідрядники для виконання великого обсягу робіт (що не порушує умов договору в цій частині). Дані доводи підтверджуються договорами субпідряду, копії яких наявні в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення збитків (шкоди) у зв'язку з відсутністю складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності доказів протиправної поведінки відповідача при виконанні умов договору № 118/2203І на виконання комплексу робіт для потреб закладу експертизи, а також причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, як необхідної підстави для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Український інститут промислової власності" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2015 у справі № 910/22192/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2015 у справі № 910/22192/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/22192/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 08.06.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім