КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 910/28348/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалівського В.О.

за участю представників

від КП „Хрещатик": не з'явилися

від КП „Київкомунсервіс": Башинський О.Д. - дов. від 06.01.2015 року № 1-09, Луценко В.П. - дов. від 27.04.2015 року № 1-1027

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс"

на рішення господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року

у справі № 910/28348/14 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва „Хрещатик" (м. Київ)

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс" (м. Київ)

про стягнення 292 271 грн. 26 коп.

та за зустрічним позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс" (м. Київ)

до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва „Хрещатик" (м. Київ)

про визнання доповнення п.2.4 договору від 29.06.2010 року № 34-5, які внесені протоколом розбіжностей (без дати вчинення) недійсним з моменту його вчинення

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва „Хрещатик" з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс" про стягнення в примусовому порядку з відповідача [за первісним позовом] на користь позивача [за первісним позовом] суми боргу в розмірі 292 271 грн. 26 коп.

Ухвалою від 14.01.2015 року господарський суд міста Києва прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс" до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва „Хрещатик" про визнання доповнення п.2.4 договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 року № 34-5, що укладений між сторонами недійсним з моменту його вчинення.

Рішенням від 10.03.2015 року господарський суд міста Києва первісні позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з КП „Київкомунсервіс" на користь КП „Хрещатик" заборгованість у розмірі 200 429 грн. 36 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 008 грн. 79 коп. В іншій частині первісного позову відмовив. В задоволенні зустрічного позову відмовив повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду КП „Київкомунсервіс" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року по справі № 910/28248/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі та задовольнити позовні вимоги відповідача за зустрічним позовом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року апеляційна скарга КП „Київкомунсервіс" була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/28348/14 у судовому засіданні за участю представників сторін.

В судове засідання 19.05.2015 року повноважні представники КП „Хрещатик" не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників КП „Хрещатик" не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті. В судовому засіданні 19.05.2015 року представники КП „Київкомунсервіс" підтримали вимоги апеляційної скарги.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників відповідача [за первісним позовом], перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

29.06.2010 року Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва „Хрещатик" (замовник) та Комунальне підприємство „Київкомунсервіс" (виконавець) уклали договір № 34/5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, який погоджено Головним управлінням комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до умов якого предметом договору є надання виконавцем замовнику послуги по збиранню з місць розташування контейнерів, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, які накопичуються в зоні обслуговування замовника з дотриманням нормативно-правових актів у сфері послуг з вивезення побутових відходів на умовах даного договору.

Пунктом 2.3 договору від 29.06.2010 року № 34/5 оформлення наданих послуг здійснюється актами виконаних робіт щодо наданих послуг, які складається кожного місяця між замовником та виконавцем. В актах виконаних робіт щодо надання послуг вказується загальна вартість послуг, наданих виконавцем за місяць - в гривнях.

Відповідно до п. 2.4 договору від 29.06.2010 року № 34/5 порядок розрахунків за отримані послуги по збиранню та вивезенню побутових відходів між сторонами договору в частині розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території визначається окремою тристоронньою угодою між сторонами та КП ГІОЦ. Остаточні розрахунки здійснюються відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами цього договору.

Договором передбачено можливість внесення змін та доповнень до нього обома сторонами шляхом укладання додаткових угод. (п. 8.3 договору).

Пунктом 8.4 договору від 29.06.2010 року № 34/5 передбачено, що всі зміни і доповнення до договору дійсні в тому разі, якщо вони оформлені у письмовій формі, підписані та скріплені печатками обох сторін.

Також, 29.06.2010 року сторонами складено протокол розбіжностей до договору від 29.06.2010 року № 34/5, який підписано та скріплено печатками обох підприємств, із зазначенням, що він є невід'ємною частиною договору і складений в двох примірниках по одному для кожної сторони.

Даний протокол доповнює, зокрема, п. 2.4 договору від 29.06.2010 року № 34/5, а саме встановлює, що 4% з суми, яка надійшла на розрахунковий рахунок виконавця за вивезення побутових відходів на умовах даного договору, залишається у замовника на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

У даному доповненні не міститься імперативної вказівки обумовлення виникнення обов'язку виконавця по залишенню замовнику 4% на компенсування витрат саме за умови складання відповідних актів, а зазначається, натомість, що вказані 4% залишаються у замовника із суми, що надійшла на розрахунковий рахунок виконавця.

Ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання відповідача [за первісним позовом] щодо невідповідності встановлення у договорі обов'язку позивача компенсувати витрати, пов'язані зі збором та обліком платежів від населення, вимогам ч. 2 ст. 26 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" та абз. 2 п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2008 року № 1070, як на підставу для визнання п. 2.4 договору недійсним суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 вищезазначених Правил власники або балансоутримувачі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з особою, яка визначена виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Договір про надання послуг укладається відповідно до типового договору, наведеного у додатку 1.

Ст. 26 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" визначені істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем. Згідно з ч. 2 вказаної статті, крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вказані норми регулюють відносини саме між виконавцем/виробником та споживачем житлово-комунальних послуг, тоді як було вже зазначено судом, договір, який є предметом розгляду, регулює відносини між виробником (позивачем) та виконавцем (відповідачем) послуг, а не споживачем.

Відповідачем [за первісним позовом] не доведено наявності у позивача [за первісним позовом] статусу споживача послуг з вивезення побутових відходів в розумінні Закону України „Про житлово-комунальні послуги", а саме: того, що позивач [за первісним позовом] є власником (балансоутримувачем) житлового або нежитлового фонду, та має намір отримувати відповідну послугу для забезпечення власних потреб та умов проживання та перебування у жилих і нежилих приміщеннях.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 26 вказаного Закону були внесені зміни (доповнено другим реченням) Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку розрахунків за житлово-комунальні послуги" від 05.07.2011 року, тоді як договір № 34-5 був укладений 29.06.2010 року.

Так само, п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2008 року№ 1070, було викладено у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 року № 541, тобто після укладення оспорюваного правочину.

Тоді як для визнання договору недійсним необхідно встановити факт невідповідності умов договору нормативно-правовим актам, які були чинні саме у момент його укладення.

Також безпідставним для визнання недійсним п. 2.4 договору є посилання відповідача [за первісним позовом] на те, що тарифом на послугу з вивезення побутових відходів не передбачено компенсації витрат, які встановлені у п. 2.4 договору від 29.06.2010 року № 34-5, оскільки вказаним пунктом договору сторонами врегульовано порядок надання відповідачем послуг зі збору та обліку платежів від безпосередніх споживачів комунальних послуг та їх оплати (відшкодування витрат), а не сам тариф за оплату послуг, які надаються позивачем відповідачу щодо вивезення побутових відходів.

Також, важливим є той факт, що спірні 4% компенсаційних витрат не є додатковою чи окремою оплатою послуг за договором, і сам відповідач [за первісним позовом] на це не вказує, а вартість цих компенсаційних витрат охоплюється вартістю послуг за договором, і відповідач [за первісним позовом] взагалі не веде мову про їх невідповідність затвердженим в установленому порядку тарифам.

Щодо тверджень відповідача [за первісним позовом] про укладення договору (у редакції протоколу розбіжностей) з перевищенням повноважень, оскільки за п. 5.2.1 статуту комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс" при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100 000 грн., необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс", підприємство має право укладати договори та угоди, відповідно до законодавства України, з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, окремими громадянами, як в Україні, так і за її межами. Правочини на суму, що перебільшують 100 000 грн. погоджуються з Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

При цьому, поданий відповідачем [за первісним позовом] лист Департаменту комунальної власності мста Києва від 23.01.2015 року № 062/12/90-623 не може вважатися відсутністю необхідного за п. 5.2.1 статуту позивача погодження, оскільки запит, у відповідь на який складався такий лист, суду подано не було і суду невідома суть запитуваної інформації. Так, у вказаному листі написано, що за період з 29.06.2010 року по 17.12.2014 року звернень від підприємства стосовно погодження правочинів до Департаменту не надходило, що не є достовірним доказом того, що договір від 29.06.2010 року № 34-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних не було погоджено Головним управлінням комунальної власності м. Києва, не дивлячись на його виконання обома сторонами правочину.

Більше того, договір сторін був погоджений належним чином, оскільки містить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки Головного управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з відміткою: „погоджено" на своїй титульній сторінці.

У статті 181 ГК України вказується, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що протокол розбіжностей до договору від 29.06.2010 року № 34-5 підписаний уповноваженими представникам сторін і не є додатком чи додатковою угодою до договору, а є формою погодження договірних прав та обов'язків сторін, тобто, самим договором, тому і не потребує окремого погодження Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Крім того, безпідставними є посилання відповідача [за первісним позовом] на відсутність у позивача [за первісним позовом] ліцензії на провадження фінансової діяльності, якою, на думку позивача, є діяльність щодо надання послуг з обліку та збору платежів (відшкодування відповідних витрат (п. 2.4 договору в редакції протоколу розбіжностей).

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Ч. 1 ст. 4 вищезазначеного Закону визначено перелік послуг, які вважаються фінансовими.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що надання позивачем [за первісним позовом] послуг відповідачу [за первісним позовом] щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, що врегульовано п. 2.4 договору № 34-5 в редакції протоколу розбіжностей, не містить ознак фінансової послуги в розумінні Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Закон України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" так само не передбачає, що надання відповідних послуг є видом господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Щодо доводів відповідача [за первісним позовом] про порушенням відповідачем за зустрічним позовом господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) при укладенні договору, а саме відсутності в установчих документах відповідача такого виду господарської діяльності як надання послуг щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, (що передбачено п. 2.4 договору № 34-5 в редакції протоколу розбіжностей), місцевий господарський суд правомірно визнав їх необґрунтованими.

Так відповідно до ч. 1, 3 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

З огляду на те, що законом закріплено принцип загальної (універсальної) правоздатності юридичних осіб та послуги, які надаються відповідачем не є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензування, то сам лише факт відсутності у статуті відповідача такого виду діяльності жодним чином не впливає на право відповідача її здійснювати.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що зустрічний позов про визнання недійсним з моменту його вчинення доповнення п.2.4 договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 року № 34-5, не підлягає задоволенню, як недоведений та необґрунтований.

На виконання умов договору, відповідачем [за первісним позовом] надавались позивачу [за первісним позовом] послуги по вивезенню і утилізації відходів, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) за період з 01.01.2011 року по 31.10.2014 року.

В матеріалах справи наявна надана КП „Головний інформаційно-обчислювальний центр" інформація про перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок КП „Київкомунсервіс", сплачених мешканцями КП УЖГ „Хрещатик" за вивіз сміття за період з 01.09.2010 року по 30.04.2014 року включно.

З наявних в матеріалах справи актах здачі-прийняття робіт, виписках по банківському рахунку позивача [за первісним позовом] та інформації КП ГІОЦ, відповідачу [за первісним позовом] сплачено, тобто на його розрахунковий рахунок надійшла сума в розмірі 7 306 781 грн. 60 коп. за надані ним послуги за період з 01.01.2011 по 31.10.2014 року.

Факт отримання коштів за надані послуги відповідачем [за первісним позовом] не заперечувався, тобто, таким чином, зазначені кошти надійшли на рахунок відповідача [за первісним позовом] шляхом вчинення позивачем [за первісним позовом] низки дій, а саме від нарахування відповідних платежів безпосереднім споживачам послуг - мешканцям будинків та орендарям - до виставлення їм квитанцій на оплату отриманих послуг, по факту оплати яких грошові кошти направляються до КП „ГІОЦ", а потім перераховуються відповідачу [за первісним позовом].

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що у відповідності з п. 2.4 договору від 29.06.2010 року № 34/5 із даної суми 7 306 781 грн. 60 коп., яка надійшла на рахунок відповідача [за первісним позовом] та факт отримання якої відповідач [за первісним позовом] не заперечує, має бути вирахувано 4%, тобто 292 271 грн. 26 коп., що підлягає перерахуванню (залишенню) позивачу [за первісним позовом].

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищезазначене, всупереч умовам договору від 29.06.2010 року № 34-5 відповідач [за первісним позовом] не виконав своїх обов'язків в частині сплати грошових коштів у розмірі 4% із суми, що надійшла на розрахунковий рахунок відповідача [за первісним позовом], за період з січня 2011 по жовтень 2014 року (включно), в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 292 271 грн. 26 коп.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем [за первісним позовом] подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача [за первісним позовом].

У відповідності до положень пункту 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача [за первісним позовом], за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем [за первісним позовом] поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В ч. 3 ст. 254 ЦК України зазначається, що строк, визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

Положеннями п. 4.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 визначено, що з урахуванням положення ч. 4 ст. 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява була подана до канцелярії суду 18.12.2014 року.

Відповідно до ч.4 ст. 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що з огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що позивач [за первісним позовом] звернувся до суду 18.12.2014 року, тому вимоги щодо стягнення 4% з сум, що надійшли відповідачу [за первісним позовом] за період 2011 року в розмірі 91 841 грн. 90 коп. не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності.

В іншій частині позовні вимоги позивача [за первісним позовом] про стягнення з відповідача [за первісним позовом] заборгованості зі сплати 4% з сум, що надійшли відповідачу [за первісним позовом] у розмірі 200 429 грн. 36 коп. подані в межах строку позовної давності та підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом також вірно зазначено, що в матеріалах справи наявний лист від 15.11.2011 року № 734/11, відповідно до якого позивач [за первісним позовом] зазначає, що направляє на адресу відповідача [за первісним позовом] два примірники акту наданих послуг на компенсацію витрат зі збору платежів за вивезення сміття за період з серпня 2010 року по жовтень 2011 року та наявний акт від 14.11.2011 року № 1, проте відсутні будь-які докази щодо направлення позивачем [за первісним позовом] та отриманням відповідачем [за первісним позовом] даного листа та актів.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київкомунсервіс" на рішення господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року у справі № 910/28348/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року у справі № 910/28348/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/28348/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун