ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р.Справа № 923/1360/13
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Мирошниченко М. А - доповідач, Воронюка О.Л. та Лашина В.В.

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями)

при секретарі судового засідання - Станковій І.М.

за участю представників :

Фермерського господарства "СУРМАН В.В."- Зайцев М.П. (на підставі доручення),

Новотроїцької районної державної адміністрації Херсонської області -Коцегубов Ю.А. (голова)

Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області - Карвацький Ю.М. (голова) та Білецький О.В. (на підставі доручення),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса апеляційні скарги Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області та Новотроїцької районної державної адміністрації Херсонської області на рішення господарського суду Херсонської області від 08.04.2015 р. по справі № 923/1360/13

за позовом Фермерського господарства "СУРМАН В.В." до Новотроїцької районної державної адміністрації Херсонської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області про скасування розпорядження № 806 від 28.12.2012 р. «Про розірвання договору оренди, укладеного с ФГ «Сурман В.В.»

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 р. Фермерським господарством "Сурман В.В." (далі позивач) у господарському суді Херсонської області пред'явлено позов до Новотроїцької районної державної адміністрації (далі відповідач) про скасування розпорядження голови Новотроїцької районної державної адміністрації № 806-ос від 28.12.2012 р. «Про розірвання договору оренди, укладеного с ФГ «Сурман В.В.» у зв'язку з його незаконністю.

Свої позовні вимоги позивач мотивував наступним.

Оспорюваним розпорядженням розірвано договір оренди земельної ділянки водного фонду, водоймища площею 140,02 га, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області від 16.07.2006 року, укладений між позивачем та відповідачем, з тих підстав, що позивач систематично не сплачував оренду плату з користування вказаною земельною ділянкою за період 2010-2012 років.

Позивач вважає, що вказане розпорядження є незаконним, оскільки він не сплачував оренду плату за земельну ділянку з поважних незалежних від нього причин, а саме тому що велись судові спори по користуванню цієї ділянкою і він фактично був позбавлений можливості користуватись нею, оскільки нею користувалась інші особа - Будз О.Ф. (т.1 а.с.2)

У відзиві на позов відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що оспорюване розпорядження є законним, оскільки вказана ділянка у в період часу з 2006 по грудень 2012 р. у позивача не ним вилучалась і не надавалась у користування Будз О.Ф., однак позивач не сплачував тривалий час орендну плату за земельну ділянку та у порушення приписів чинного законодавства не уклав договір оренди водного об'єкту розташованого на земельній ділянці. (т1 а.с.95-99)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 10.04.2014р. по участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Василівську сільську раду Новотроїцького району Херсонської області. (т.1 а.с.92)

Рішенням господарського суду Херсонської області від 20.05.2014 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.09.2014 р позовні вимоги задоволено повністю. Суд визнав незаконним та скасувати розпорядження № 806 від 28.12.2012 р. Новотроїцької районної державної адміністрації, "Про розірвання договору оренди, укладеного з Фермерським господарством "СУРМАН В.В."

Однак постановою Вищого господарського суду України від 15.01.15р. касаційні скарги Василівської сільської ради та Новотроїцької РДА задоволені частково, постанова від 30.09.2014 р. Одеського апеляційного господарського суду та рішення від 20.05.14 р. господарського суду Херсонської області скасовані повністю. Матеріали справи скеровані для нового розгляду господарським судом Херсонської області.

Скасовуючи зазначені рішення судів, суд касаційної інстанції вказав на не наведення судами попередніх інстанцій правового обґрунтування щодо наявності визначених законодавством підстав для звільнення орендаря від обов'язку сплати орендної плати за земельні ділянки державної власності та не дослідження обставин щодо перевищення компетенції та/або порушення вимог чинного законодавства Новотроїцькою РДА при прийнятті розпорядження № 806 від 28.12.2012 р. та не надання оцінки щодо належності цього розпорядження до правового акту індивідуальної дії.

При новому розгляді справи 26.01.2015 р. позивач подав до суду заяву про зміну предмету та підстав позову в який просив визнати незаконним розпорядження голови Новотроїцької районної державної адміністрації № 806 від 28.12.2012 р. "Про розірвання договору оренди, укладеного з Фермерським господарством "СУРМАН В.В."

В обґрунтування своєї позиції він навів такі ж самі доводи що й у первісній позовній заяві, однак зазначив, що протягом з лютого 2010 року по 28.12.2012 р. він не перебував у договірних відносинах з відповідачем з приводу спірної земельної ділянки, а відтак не мав зобов'язань зі сплати орендної плати за неї а тому відповідач оспорюваним розпорядженням не мав підстав розривати договір оренди з ним, оскільки цей договір вже був раніше розірваний судом і дія його не поновлювалась. (т. 3 а.с.3-4)

У письмових запереченнях на позов третя особа просила суд відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що позивач дійсно не здійснював орендні платежі за період 2010-2012 р., не був звільнений від їх оплати, а тому розпорядження відповідача є законним. (т.3 а.с. 43-46)

Рішенням господарського суду Херсонської області від 08.04.2015 р. (повний текст якого складено і підписано суддею Пентеліною Т.Г. - 15.04.2015 р.) позовні вимоги позивача задоволено повністю. Суд визнав незаконним та скасував розпорядження голови Новотроїцької районної державної адміністрації № 806 від 28.12.2012 р. "Про розірвання договору оренди, укладеного з Фермерським господарством "СУРМАН В.В." та стягнув з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1147,00 грн.

Свою позицію суд мотивував тим, що відповідач приймаючи оскаржене позивачем розпорядження в якості єдиної підстави розірвання договору оренди послався лише на те, що позивач протягом 2010-212рр. не сплачував орендну плату за земельну ділянку, однак матеріалами справи встановлено що позивач в цей період часу не міг користуватись цією ділянкою з незалежних під нього причин і відповідно до приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України не повинен був сплачувати орендну плату, а відтак зазначена у розпорядженні підстава є не обґрунтованою. Суд також дійшов висновку, що відповідач при прийнятті ним оскарженого розпорядження у порушення Конституції України та Закону України «Про місцеві державні адміністрації» не виконав та не забезпечив законності і правопорядку у відносинах з передачі в оренду державного майна, а відтак це розпорядження є незаконним.(т.3 а.с. 54-57).

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Василівська сільська рада Новотроїцького району Херсонської області (далі скаржник) звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у який просить це рішення скасувати та ухвалити нове , яким відмовити в задоволенні позову в повному обсягу.

Обґрунтовуючи вимоги викладені в апеляційній скарзі, скаржник, з посланням на приписи чинного законодавства України, зазначив, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що відповідач не повинен був сплачувати в період 2010-2012 р. р., тоді як такий обов'язок на нього покладено чинним законодавством, а тому приймаючи оскаржене розпорядження відповідач, враховуючи несплату позивачем орендної плати у зазначений період часу, діяв у відповідності наданих йому повноважень та норм чинного законодавства.

Скаржник зазначає, що плата (орендна) за користування земельною ділянкою яка згідно Податкового Кодексу України є загальнодержавним обов'язковим платежем врегульована спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про плату за землю», який не передбачає можливість звільнення орендаря від сплати орендної плати у зв'язку з неможливістю користуватись земельною ділянкою, а тому місцевий суд помилково послався на п. 6 ст. 762 ЦК України, як на підставу звільнення позивач від сплати орендної плати.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 р. зазначену скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.06.2015 р. об 11.30, про що учасники процесу згідно приписів ст. 98 ГПК України були повідомлені належним чином.

20.05.2015 р. до Одеського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Новотроїцької районної державної адміністрації, на вищезазначене судове рішення від 08.04.2015 р., у якій цей скаржник також просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсягу.

Обґрунтовуючи вимоги викладені в апеляційній скарзі, скаржник, з посланням на приписи чинного законодавства України, зазначив, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що відповідач не повинен був сплачувати в період 2010-2012 р. р., тоді як такий обов'язок на нього покладено чинним законодавством, а тому приймаючи оскаржене розпорядження відповідач, враховуючи несплату позивачем орендної плати у зазначений період часу, діяв у відповідності наданих йому повноважень та норм чинного законодавства.

Скаржник зазначає, що позивач користувався цією земельною ділянкою у вищезазначений період часу, а докази того, що вона в нього вилучалась відсутні. Добровільна сплата іншою собою орендної плати за цю земельну ділянку не звільняє позивача від сплати орендної плати. Крім того, суд не взяв до уваги, що за даними Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області плата орендна за користування спірною земельною ділянкою взагалі не поступала. Скаржник також вважає, що при ухваленні рішення суд необґрунтовано послався на судові рішення інших судів оскільки у цих рішеннях не встановлено фактів невикористання позивачем земельної ділянки у вказаний період. Крім того, скаржник вважає, що Податковий Кодекс України не передбачає можливість звільнення орендаря від сплати орендної плати у зв'язку з неможливістю користуватись земельною ділянкою, а тому місцевий суд помилково послався на п. 6 ст. 762 ЦК України, як на підставу звільнення позивач від сплати орендної плати.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 р. зазначену скаргу прийнято до провадження, об'єднано в одне провадження з апеляційною скаргою Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області та призначено до сумісного розгляду на 09.06.2015 р. об 11.30, про що учасники процесу згідно приписів ст. 98 ГПК України були повідомлені належним чином.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представники скаржника - Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області в усних поясненнях наданих суду підтримали свою апеляційну скаргу та скаргу Новотроїцької районної державної адміністрації і просили суд рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове яким в позові відмовити.

Представник іншого скаржника Новотроїцької районної державної адміністрації в усних поясненнях наданих суду підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу Василівської сільської ради і просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове яким в позові відмовити.

Представник позивача в усних поясненнях наданих суду просив суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Переглядаючи згідно приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, дослідивши обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

По-перше, колегія суддів вважає за необхідне уточнити процесуально-правовий статус скаржника - Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області як учасника процесу по даній справі.

Так, як вбачається з ухвали господарського суду Херсонської області від 10.04.2014 р., вищезазначена рада була залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, однак без визначення при цьому на стороні кого позивача чи відповідача її залучено .

Водночас ст. 27 ГПК України не передбачено залучення (вступ) особи до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без визначення на якій стороні вона виступає, а тому цей недолік слід виправити.

Проаналізувавши матеріали справи, в т.ч. виходячи зі змісту апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що Василівську сільську раду Новотроїцького району Херсонської області слід вважати залученою до участі у справі якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом 10 липня 2006 року між відповідачем - Новотроїцькою районною державною адміністрацією Херсонської області та позивачем - Фермерським господарством «Сурман В.В.», на підставі Розпорядження голови Новотроїцької районної державної адміністрації № 119 від 23.03.2005 р., було укладено договір оренди земель водного фонду(далі Договір), згідно до умов якого відповідач (орендодавець за договором) передав у строкове (на 25 років), платне користування позивача (орендаря за договором ) земельну ділянку площею 140,02 га, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області, для риборозведення, а позивач (орендар) зобов'язувався сплачувати орендну плату в розмірі 933, 46грн. щомісячно на рахунок Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області. (т.1 а.с.22-23)

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що після укладання 10 липня 2006 року між відповідачем та позивачем вищевказаного Договору та реєстрації його 08.07.2006 р. у Новотроїцькому районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК , відповідач передав позивачу земельну ділянку за актом приймання-передачі хоча такий порядок (складання акту приймання-передачі) передбачений як п.17 Договору так і ст. 17 Законом України «Про оренду землі», в редакції чинній на час укладання договору.

Викладене свідчить що належні, передбачені умовами договору та чинним на той час законодавством, докази того, що відповідач виконав свої зобов'язання за Договором,а саме передав позивачу в користування земельну ділянку за актом, а той, прийняв її в користування відсутні.

Розпорядженням голови Новотроїцької районної державної адміністрації № 806-ос від 28.12.2012 р. прийнято рішення про розірвання в односторонньому подяку вищевказаного договору. (т.1 а.с.6)

При цьому єдиною підставою для дострокового розірвання Договору у розпорядженні вказано, що орендар систематично не сплачував орендну плату за період 2010 -2012 роки.

Визнання цього розпорядження незаконним та його скасування є предметом цього спору.

Так позивач вважає, і з цією позицією погодився місцевий господарський суд ухвалюючи 08.04.2015 р. рішення по цієї справі, що відповідач не мав правових підстав для прийняття рішення про розірвання Договору, оскільки позивач не сплачував орендну плату в період 2010-21012 роки не з своє вини, оскільки, що не мав можливості користуватись земельною ділянкою яка надавалась йому оренду а відтак, згідно приписів на п. 6 ст. 762 ЦК України, не повинен був її сплачувати.

Матеріали справи свідчать, що до укладання Договору оренди між відповідачем та позивачем земельна ділянка, яка була предметом цього договору знаходилась на підставі договору від 26.11.2002 р в користуванні іншої особи, а саме у Будзи О.Ф.

Рішенням Новотроїцького районного суду від 24.11.2009 року у цивільній справі № 2-908/10, провадження у якій було відкрито за позовом Будза О.Ф., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 03.02.2010 р., скасовано розпорядження Новотроїцької районної державної адміністрації Херсонської області від 23.03.2005року №115 і №119, Договір оренди від 10 липня 2006 року, укладений між Новотроїцькою районною державною адміністрацією Херсонської області та Фермерським господарством «Сурман В.В - розірвано та визнано дійсним договір оренди земель водного фонду від 26.11.2002 року, укладений між Будзою О.Ф. та Новотроїцькою районною державною адміністрацією. ( т.1 а.с.106-108)

Однак 22.09.2010 року Верховний Суд України переглянув вищевказану цивільну справу в касаційному порядку і своєю ухвалою скасував рішення Новотроїцького районного суду від 24.11.2009 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03.02.2010 року та направив справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.123-114) З пояснень учасників процесу в суді апеляційної інстанції встановлено, що провадження по вищевказаній справи припинено у зв'язку з відмовою Будзи О.Ф. від позову.

З викладено вбачається, що в період з 03.02.2010 року (прийняття апеляційним судом Херсонської області ухвали) до 22.09.2010 року (прийняття Верховним Судом України ухвали) договірні відносини за договором оренди від 10 липня 2006 року, укладеним між Новотроїцькою районною державною адміністрацією Херсонської області та Фермерським господарством «Сурман В.В», в силу вищевказаних судових рішень, не існували (припинились) і дія їх була поновлена з 22.09.2010 року.

З огляду на вкладене апеляційний господарський суд дійшов висновку, що на момент прийняття відповідачем оспорюваного розпорядження № 806-ос від 28.12.2012 р. договір оренди укладений між позивачем і відповідачем був діючим за виключенням вищевказаного періоду часу (з 03.02.2010 року по 22.09.2010 року включно).

Матеріали справи свідчать, що Позивач повідомив Будзу О.Ф. про прийняте 22.09.2010 року Верховним Судом України рішення і запропонував йому звільнити орендовану земельну ділянку, але той відмовився це зробити, мотивуючи тим, що судовий розгляд справи ще не закінчився.

З матеріалів справи також вбачається що позивач звертався в жовтні 2010 року з письмовими заявами до Новотроїцького РВ УМВС та прокуратури Новотроїцького району про вжиття заходів щодо повернення йому у користування земельної ділянки від Будза О.Ф., але допомоги не отримав.

В грудні 2010 року Позивач змушений звернутися до суду за вирішенням спору, оскільки добровільно звільнити земельну ділянку Будз О.Ф. не бажав, а правоохоронні органи, в тому числі і власник земельної ділянки в особі Новотроїцької районної державної адміністрації не вживав заходів до відновлення законності.

Матеріали справи свідчать що саме Будза О.Ф. користувався цієї земельною ділянкою та сплачував за неї орендну плату протягом 2010 року - травня 2013 року, , що підтверджується рішенням Генічеського районного суду від 8 травня 2013 року по справі №2107/2-1290/11 (т.1 а.с.7) постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18.01.2012р. по справі №2-2-6035/1 (т.1а.с.120), довідкою Васильївської сільської ради та копіями квитанцій про оплату (т.1 а.с.137-143), рішенням Новотроїцького районного суду від 6 жовтня 2014 року по справі №662/1440/14-ц. (т.3 а.с.15)

Вищезазначені обставини і факти свідчать що відповідачу - Новотроїцькій РДА та Василівській сільській раді було відомо про використання спірної земельної ділянки Будзою О.Ф., а не Позивачем і про сплату орендної плати за користування земельною ділянкою саме Будзовю О.Ф

З викладеного вбачається, що об'єкт оренди за Договором вибув з володіння і використання позивача у зв'язку з зайняттям його Будзою О.Ф., знаходився в користуванні останнього в період з 2010 року по травень 2013 року та не повертався в користування позивачу, а відповідач та третя особа не здійснили будь-яких заходів по сприянню позивачеві у здійсненні його права користування об'єктом оренди відповідно до умов Договору.

Доводи представників скаржників про те,що позивач фактично користувався цієї ділянкою в період 2010 -212рр., а Будза О.Ф. не користувався нею, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги,оскільки скаржники у порушення приписів ст.33 ГПК України не надали, а ні суду першої, ані суду апеляційної інстанції належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували вказані ними обставинами, а наявні у матеріалах справи докази, як зазначалось вище, спростовують це твердження і доводять що позивач не користувався земельною ділянкою у вказаний період часу з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Зокрема, орендні відносини регулюються главою 58 Цивільного кодексу України "Найм (оренда)".

Відповідно до п.6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач (орендар) звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що Позивач протягом 2010 -2012р.р. не використовував і не міг використовувати орендовану земельну ділянку через обставини, за які він не відповідає, то згідно приписів вищезазначеної правової норми він звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, як підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, про те, що п. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України не можна застосовувати до спірних відносин, оскільки плата (орендна) за користування земельною ділянкою яка згідно Податкового Кодексу України є загальнодержавним обов'язковим платежем врегульована спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про плату за землю», яке не передбачає можливість звільнення орендаря від сплати орендної плати у зв'язку з неможливістю користуватись земельною ділянкою, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги з огляду на таке.

Дійсно Закон України «Про плату за землю», який втратив чинність з 1.01.2011р., Податковий кодекс України та Закон України «Про оренду землі» є спеціальними законами які регулюють (регулювали) сплату загальнодержавних податків та орендних платежів за користування земельними ділянками на умовах оренди зокрема в період 2010-2012р.р.

Проте ці правові акти не регулюють питання звільнення орендаря від сплати орендної плати у зв'язку з неможливістю користуватись земельною ділянкою, та не встановлюють прямої заборони на таке звільнення, а відтак суд обґрунтовано застосував загальну норму цивільного законодавства, яка регулює орендні відносини в таких випадках.

Слід також зазначити, що ні державний бюджет України, ні відповідач ні третя особа не понесли будь-яких збитків або втрат у зв'язку з несплатою позивачем орендної плати за об'єкт оренди, оскільки орендну плату за цей період часу, вносив фактичний користувач - Будза О.Ф., що підтверджується вищезазначеними судовими рішеннями.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приймаючи розпорядження відповідач, як місцевий орган виконавчої влади, мав діяти у відповідності до норм Закону України "Про місцеві державні адміністрації", забезпечуючи виконання Конституції, законів України, законності і правопорядку, додержання прав і свобод громадян, при цьому дотримуючись принципів своєї діяльності: відповідальності перед людиною і державою за свою діяльність; верховенства права; законності; пріоритетності прав людини; гласності; поєднання державних і місцевих інтересів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначені вимоги законодавства при винесенні оскарженого розпорядження відповідач не виконав та порушив права позивача на користування об'єктом оренди згідно умов договору, розірвавши без будь-яких правових підстав цей договір.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як зазначено у п. 2 Роз'яснення Президії Вищого господарського суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача.

Окремо, апеляційний господарський суд, вважає за необхідне надати оцінку зауваженням та пропозиціям Вищого господарського суду України викладеним у постанові від 15.01.15 р. по цієї справі.

Так, скасовуючи постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.09.2014р та рішення господарського суду Херсонської області від 20.05.2014р. по цієї справі, суд касаційної інстанції зазначив такі недоліки :

- не наведення судами попередніх інстанцій правового обґрунтування щодо наявності визначених законодавством підстав для звільнення орендаря від обов'язку сплати орендної плати за земельні ділянки державної власності;

- не дослідження судами попередніх інстанцій обставин щодо перевищення компетенції та/або порушення вимог чинного законодавства Новотроїцькою РДА при прийнятті розпорядження № 806 від 28.12.2012 р.;

- не надання судами попередніх інстанцій оцінки щодо належності цього розпорядження до правового акту індивідуальної дії.

Як вбачається з встановлених судом апеляційної інстанції вищезазначених обставин та висновків місцевого суду, цей суд на виконання вищевказаних вказівок Вищого господарського суду України навів підстави, обґрунтувавши їх конкретними нормами матеріального права, з урахуванням яких позивач не повинен був сплачувати орендну плату за період 2010-2012років та дослідив і визначив обставини щодо порушення вимог чинного законодавства Новотроїцькою РДА при прийнятті розпорядження № 806 від 28.12.2012 р. та порушення цим розпорядженням прав позивача.

Водночас суд першої інстанції не звернув уваги і не дав оцінки зауваженням суду касаційної інстанції, щодо належності цього розпорядження до правового акту індивідуальної дії і колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку вказаній обставині.

Дійсно змістовний аналіз оскарженого позивачем розпорядження надає можливість зробити висновок, що це розпорядження не є нормативним актом державного органу, а є правовим актом індивідуальної дії, тобто ненормативним актом.

Верховним Судом України у постанові від 11.11.2014 р. у справі № 21-405а14 зазначено, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність або оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Верховний Суд України у вказаній постанові дійшов висновку, зокрема, що приймаючи до уваги те, що розгляд позову про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженого органу, не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), підстави для задоволення позову про визнання цього рішення незаконним та скасування відсутні.

Виходячи зі змісту вказаної постанови можливо зробити висновок, що Верховний суд України у конкретно вищезазначеній правовій ситуації дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування індивідуальних (ненормативних ) правових актів державних органі та органів місцевого самоуправління, які вичерпали свою дію шляхом виконання, не можуть бути належним способом захисту прав або інтересів позивача, оскільки ці акти не впливають на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), а тому підстави для задоволення позову про визнання цього рішення незаконним та скасування відсутні.

Відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 -16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Обов'язковість висновків Верховного Суду України для судів які розглядають спори зі застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевказані, встановлені судом апеляційної інстанції обставини (не нормативність, індивідуальність та вичерпаність дії оскарженого акту по цієї справі), з урахуванням вищевказаних приписів процесуальних норм можливо дійти висновку, що слід відмовити в задоволенні цього позову по вищезазначений вказаним Верховним судом України підставам.

Проте, як зазначалось вище, стаття 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачає можливість та надає суду право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів і апеляційний господарський суд, вважає за можливе та необхідне скористатись цим наданим йому правом, мотивуючи це наступним.

Так, у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 р. у справі № 21-405а14 йдеться про ненормативні, індивідуально - правові акти органів державної влади та/або місцевого самоврядування, якими підтверджується (вирішується) волевиявлення і згода власника землі (уповноваженого ним органу) про передачу земельної ділянки у власність або в оренду іншій особі, однак яке (волевиявлення) реалізується в наступному шляхом укладання відповідних договорів, тобто правовстановлюючих документів, підтверджуючих право власності або користування земельними ділянками.

У таких випадках право на власності, користування (оренди) земельної ділянкою виникає не з рішення (розпорядження) органів державної влади та/або місцевого самоврядування, хоча таке рішення є обов'язковою складовою умовою яка, серед інших , передує укладанню договору, а з самого договорів, зокрема оренди, а тому особа яка не погоджується з передачею в оренду земельної ділянки іншій особі і вважає що такою передачею порушено її право дійсно може звернутись до суду з позовом про визнання цього договору недійсним не оскаржуючи при цьому попередньо або сумісно саме рішення органів державної влади та/або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду і таким чином захистити свої права або законні інтереси.

В даному конкретному випадку оскарженим розпорядженням відповідач не тільки виявив своє волевиявлення як власник земельної ділянки (уповноважений ним орган) на розірвання договору, а й реалізував надане йому, як стороні договору, п. 33 Договору право на розірвання договору в односторонньому порядку, тобто зазначене розпорядження одночасно є не тільки ненормативним актом індивідуальної дії, а й передбаченим умовами договором одностороннім правочином про розірвання договору, реалізованим цим актом і не потребуючим додатково звернення відповідача до суду з позовом про таке розірвання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у позивача для захисту свого права не існує іншого адекватного і скорішого правового засобу захисту відновлення свого права та вирішення спору крім визнання цього акту (яким відповідач в односторонньому порядку розірвав договір) незаконним, і таким чином поновити дію договору, тобто безпосередньо захистити та поновити свої права, без затягування вирішення цього спірного питання і без необхідності пред'явлення до суду позовів та розгляду судом спорів про визнання договору діючим або таким що не припинив свою дію тощо.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що позивач обрав правильний передбачений ст. 55 Конституції України, ст. ст. 16 і 21 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» спосіб захисту свого права і місцевий суд вмотивовано задовольнив пред'явлений позивачем позов.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 22.03.2012 р. Про судове рішення" рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку апеляційного господарського суду, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи, які фактично повторюють доводи наведені ними суду першої інстанції якім цей суд дав належну оцінку, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для задоволення цих скарг, скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України Одеський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 08.04.2015 р. по справі № 923/1360/13 - залишити без змін, а апеляційні скарги Василівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області та Новотроїцької районної державної адміністрації Херсонської області - без задоволення.

Повний текст постанови складено та підписано 10.06.2015 р.

Суддя-доповідач М.А. Мирошниченко

Судді О.Л. Воронюк

В.В. Лашин