ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року Справа № 920/1148/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого суддіМалетича М.М.,
суддів:Круглікової К.С.(доповідач),
Мамонтової О.М. ,
розглянувши касаційну скаргу
Фізичної особи -підприємця ОСОБА_4
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 року
у справі№ 920/1148/14 Господарського суду Сумської області
за позовомФізичної особи -підприємця ОСОБА_4
доФізичної особи -підприємця ОСОБА_5
простягнення 42 334,23 грн.

за участю представників сторін:
позивача: не з'явився,
відповідача: не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа -підприємець ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Фізичної особи -підприємця ОСОБА_5 про стягнення 37 760 грн. боргу, 1 752,80 пені, 404, 78 грн. 3% річних, 2416,65 грн. інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 05.01.2014 року договору на поставку виробів медичного призначення №2, а також судових витрат.

Рішенням господарського суду Сумської області від 04.12.2014 року по справі №920/1148/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_5 1687,68 грн. витрат за проведення експертизи по справі.

Не погоджуючись з рішеннями судів, Фізична особа -підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 та рішення господарського суду Сумської області від 04.12.2014 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 05.01.2014 року між сторонами було укладено Договір на поставку виробів медичного призначення № 2, відповідно до якого позивач передає у власність відповідача, вироби медичного призначення, а відповідач приймає та оплачує товар на умовах, визначених п. 4.1 Договору, а саме за умови відстрочки платежу протягом 14 календарних днів з дати постачання товару.

Згідно до п. 3.1 Договору датою поставки товару вважається дата прийому-передачі товару, яка зазначена у відповідній накладній.

Як стверджував позивач, ним протягом січня 2014 року була здійснена поставка товару відповідачу на загальну суму 37760 грн., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та актом звірки взаєморозрахунків.

Відповідач, в свою чергу, факт підписання видаткових накладних заперечував, за отриманий товар не сплатив, тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 37760 грн. боргу, а також 2416 грн. 65 коп. інфляційних втрат і 404 грн. 78 коп. 3% річних (нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України) та 1752 грн. 80 коп. пені, яка нарахована у відповідності до п. 6.2 Договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким також погодився й апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про те, що позивач не довів належними доказами факт поставки відповідачу виробів медичного призначення за видатковими накладними, які були надані позивачем, оскільки було встановлено, що відповідач використовував факсиміле свого підпису, а це не було обумовлено сторонами у Договорі №2. При цьому відповідач стверджував, що в нього взагалі не було факсиміле і він його не використовував.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій, виходячи з наступного.

Предметом доказування по даній справі є факт поставки товару відповідачу та прийняття саме відповідачем товару, оскільки останній заперечував факт підписання жодних документів та отримання від позивача товару.

Так, відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно до п. 3.1 Договору датою поставки товару вважається дата прийому-передачі товару, зазначена у відповідній накладній.

Дія по передачі товару є правочином, а видаткова накладна є юридичним оформленням цього, є первинним фінансовим документом, підтверджує факт вчинення юридичних дій - виконання господарської операції (передача товару). Саме правочин (дії) по передачі товару (зафіксований у вигляді накладної) тягне певні правові наслідки - обов'язок оплати.

Позивачем в підтвердження поставки товару було надані видаткові накладні, які є в матеріалах даної справи, однак, відповідач факт підписання видаткових накладних заперечував, в з'язку з чим подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі, яке було задоволено судом першої інстанції.

Від експертної установи надійшов лист, де було зазначено, що підпис на досліджувальних документах нанесений рельєфним кліше і є факсимільним підписом.

В подальшому, 20.10.2014 року, господарський суд ухвалою призначив технічну експертизу документів.

У висновку експерта № 104 від 20.11.2014 року (а.с. 178-181) зазначено, що в вищезазначених видаткових накладних в графах "Отримав(ла)" підписи нанесені рельєфним кліше і являються факсимільним підписом.

Місцевий суд зобов'язав відповідача, у разі наявності, надати факсиміле, однак відповідач зазначив, що у нього відсутнє будь-яке факсиміле та він його ніколи не використовував.

Судами попередніх інстанцій було зазначено, що Порядок оформлення первинних документів (в тому числі видаткових накладних) регулюється Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон №996) та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 (далі - Положення №88).

У ст. 9 Закону № 996 встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. У зв'язку з цим у видатковій накладній варто вказувати посадових осіб, які її складають. Зазначення цих реквізитів дозволить у майбутньому визначити, чи мала право особа, що поставила факсимільний підпис на видатковій накладній, на вчинення таких дій.

Законом № 996 застосування факсиміле для підпису первинних документів не передбачено. Зазначені документи підписуються особисто та/або із застосуванням електронного підпису відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Проте, відповідно до п. 2.5. Положення № 88 документ може бути підписаний особисто, із застосуванням факсиміле, штампу, символу або іншим механічним чи електронним способом посвідчення. Підписи осіб, відповідальних за складання первинних документів на обчислювальних машинах та інших засобах організаційної техніки, виконуються у вигляді паролю або іншим способом авторизації, що дає змогу однозначно ідентифікувати особу, яка здійснила господарську операцію.

Згідно з п. 2.5 Положення № 88, використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Має бути присутня угода сторін зі зразками власноручних підписів.

Відповідно до п. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Таким чином, у разі використання факсимільного підпису сторони повинні були або у Договорі або у додатковій угоді до Договору письмово узгодити можливість такого підпису. Таким чином, судами вірно було встановлено, що існує єдина можливість підтвердити факт отримання товару по Договору, використавши факсиміле - це здійснити погодження щодо можливості використання такого факсиміле, на якому мають стояти власноручні підписи представників сторін Договору.

Оскільки видаткові накладні, якими позивач підтверджував факт поставки товару та факт виникнення боргу на суму 37 760 грн., підписані за допомогою факсиміле (встановлено експертизою по справі) без наявності відповідної угоди між сторонами, яка повинна бути у будь-якому випадку, вони не можуть вважатися належним та допустимим доказами поставки товару та факту їх отримання з боку відповідача, тому факт поставки товару позивачем відповідачу є недоведеним.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками судів попередніх судових інстанцій , а отже й з висновками про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу, пені, інфляційних та 3% річних є необґрунтованими та задоволенню не підлягають..

Відповідно до статей 33, 34 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 року, ухваленої з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 року у справі №920/1148/14 - без змін.

ГоловуючийМ. Малетич
Судді:К. Круглікова
О. Мамонтова