РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2015№910/6914/15-г

За позовом Військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах - Національна академія Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000"

про стягнення 19 945, 80 грн. та визнання недійсним частково договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від прокуратури: Стригун М.А.- за посвід.;

від позивачa: не з»явились;

від відповідача: Галя Є.С. - представник за дов.

У судовому засіданні 03.06.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва до Фізичної особи-підприємця Воробйової Вікторії Сергіївни про стягнення 12183,02 грн. заборгованості на підставі №4/302д від 01.01.2010 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2015 порушено провадження у справі №910/6145/15-г, розгляд справи призначений на 01.04.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2015, в порядку статті 77 ГПК України, розгляд справи відкладений на 27.04.2015.

В задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду відмовлено з підстав викладених в ухвалі від 06.05.2015.

Ухвалою від 06.05.2015, відкладено розгляд справи на 27.05.2015.

В судовому засіданні 27.05.2015, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 03.06.2015.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що наявність будь-яких податкових пільг, що передбачені законодавством України, не вимагає будь-якого коригування кінцевої вартості товару (робіт, послуг); будь-які процедури щодо зміни вартості товарів (робіт, послуг), які зазначені у відповідному договорі, повинні відповідати вимогам ст. 632 ЦК України, а саме ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін та зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.; відповідач не займається ввезенням на митну територію України та подальшим постачання на митній території імпортних готових бронежилетів; сплачена частина податку на додану вартість є безпосередніми витратами цього підприємства та відповідно саме на цю суму збільшується собівартість (ціна) продукції; режим звільнення від оподаткування ПДВ як ввезених так і виготовлених на митній території України товарів, поширюються лише при постачанні вказаних товарів для цілей АТО.

В судовому засіданні 03.06.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

14.08.2014 між Національною академією Державної прикордонної служби України (замовник за договором) ат ТОВ "НВП "Темп-3000" (постачальник за договором) укладений договір №400-14 (далі - договір), за умовами якого, постачальник зобов'язаний поставити бронежилети "Панцир 3-95 М" 4 кл. у кількості 63 шт., а замовник забезпечити приймання та оплату продукції у кількості, строки і за цінами, згідно із специфікацією, яка додається до договору і є його невід»ємною частиною.

Відповідно до п. 4.1 договору, загальна вартість продукції, що підлягає поставці за цим договором становить 119 674,80 грн. в тому числі ПДВ.

Ціна Згідно п. 4.4 Договору, розрахунок за продукцію здійснюється лише після її фактичного отримання замовником (отримувачем) та за фактично отриману продукцію на підставі рахунків-фактур та накладних постачальника але не пізніше 10 банківських днів з моменту поставки товару.

Відповідно до п. 10.1 договору, він діє з моменту його вступу в силу до 31.12.2014.

Видаткова накладна №РН-000934 від 14.08.2014 свідчить про поставку та отримання товару за довіреністю №434 від 14.08.2014 - бронежилет "Панцир 3-95 М" 4 кл. у кількості 63 шт. на суму 119 674,80 грн. в тому числі ПДВ 19 945, 80 грн.

Згідно платіжного доручення № 2781 від 20.08.2014, відповідач оплатив поставлений товар у суму 119 674,80 грн.

24.11.2014 позивачем на адресу відповідача надіслана вимога про повернення коштів - ПДВ у розмірі 19 945,80 грн. враховуючи положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" від 01.07.2014 №1561-VII (вступив в дію з 23.07.2014).

Відповідач відмовив у задоволенні вимоги позивача враховуючи, що жодних змін до договору про закупівлю сторонами не погоджено, отже попередні вимоги договору про закупівлю є чинні. Крім того, відповідач у листі від 05.12.2014 №1152 зазначив, що оскільки за період липень 2014 року по вересень 2014 ТОВ "НВП "Темп-3000" здійснювало облік ПДВ на загальних підставах, та грошові кошти від позивача надходили на рахунки підприємства з ПДВ, то податкові зобов'язання визначені в декларації з податку на додану вартість та сплачені до бюджету у повному обсязі, тому повернення ПДВ є не можливим.

Відмова відповідача повернути вартість сплаченого ПДВ, стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до Закону України від 01.07.2014, №1561-VII "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" (дата набрання чинності 23.07.2014), підрозділ 2 розділу XX "Прикінцеві положення" Податкового кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., № 13 - 17, ст. 112) доповнено пунктом 32 такого змісту:

"32.Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України:

спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, інших суб'єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону; ниток для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 5402 11 00 00 та 5407 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД; тканин (матеріалів) для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3921 90 60 00, 5603 14 10 00, 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.

Прокурор зазначає, що пп. 4 п.4 "Ціни та порядок розрахунку" договору повністю не відповідає вимогам Закону України "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" в частині включення в оплату податку на додану вартість.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, станом на день звернення з даним позовом договір №400-14 від 14.08.2014 є виконаним сторонами в повному обсязі - продукція поставлена ТОВ "Темп-3000" (видаткова накладна №РН-000934 від 14.08.2014 на суму 119 674, 80 грн.) та оплачена Національною академією Державної прикордонної служби України (платіжне доручення №2781 від 20.08.2014).

В пункті 32 Закону України від 01.07.2014, № 1561-VII "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" йдеться про те, що тимчасово звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, при цьому, що в даному випадку, на підставі договору відбулась поставка продукції - бронежилетів без ввезення їх на митну територію України та постачання на митній території України.

Посилання прокурора на роз'яснення Державної фіскальної служби України №5428/5/99-99-19-03-02-16 від 21.10.2014 є безпідставним з огляду на те, що відповідно до пп. 19 1.1.28, 19 1.1.29, 19 1.1.30, 19 1.1.31, до функцій контролюючих органів, зокрема відносяться наступні: надання консультації відповідно до цього Кодексу, законодавства з питань сплати єдиного внеску та інформаційно-довідкові послуги з питань оподаткування й іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; забезпечують інформування громадськості про реалізацію державної податкової і митної політики; розробляють пропозиції до проектів міжнародних договорів України з питань оподаткування та забезпечують виконання укладених міжнародних договорів; узагальнюють практику застосування законодавства з питань оподаткування, законодавства з питань сплати єдиного внеску, розробляють проекти нормативно-правових актів.

Конституція України (ст. 8) має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Таким чином, Закон України від 01.07.2014, № 1561-VII "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" має вищу юридичну силу відносно роз'яснення Державної фіскальної служби України, що не має сили Закону, а лише містить інформаційний характер.

Крім цього, зі змісту п.32 Закону України від 01.07.2014, № 1561-VII "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів", вбачається, що він стосується продукції оборонного призначення та тимчасовий режим звільнення від оподаткування поширюється при постачанні цієї продукції для цілей антитерористичної операції.

В договорі №400-14 від 14.08.2014 відсутні посилання на те, що бронежилети "Панцир 3-95 М" 4 кл. у кількості 63 шт. постачається для використання в оборонних цілях при проведення антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.1995 №268 "Про створення Академії Прикордонних військ України" (в подальшому відповідно до Указів Президента України від 30.04.1999 №458/99 та від 29.10.2003 №1227/2003 надано статус національної та змінено назву на Національну академію Державної прикордонної служби України імені Б.Хмельницького) є вищим навчальним закладом, тому участі в антитерористичній операції участі не приймає, тобто відсутні підстави вважати, що бронежилети позивач закуповував не для цих цілей. Доказів протилежного суду не надано.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічну позицію наведено у п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд визнав позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що підстави для визнання недійсним в частині включення в оплату податку на додану вартість договір №400-14 від 14.08.2014, тому в задоволенні клопотання про застосування рестиції також слід відмовити.

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду (п.4.6 постанови пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013).

Пунктом п. 2.10 постанови визначено, що у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Згідно п. 2.11 постанови, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень звільняються від сплати судового збору.

Таким чином, судовий збір у розмірі 1 218, 00 грн. + 1 827, 00 грн. в порядку ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2.Стягнути з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Б.Хмельницького (29000, м. Хмельницький, вул. Шевченка, 46, код 14321481) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 045, 00 грн. (три тисячі сорок п'ять гривень 00 коп.).

3.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 08.06.2015.

Суддя М.Є. Літвінова