КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа№ 910/3160/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Кашканова Н.Г. - представник, дов. № 2-268 від 29.12.2014;

від відповідача: Старик Я.І. - представник, дов. № 4-У від 26.12.2014;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015

у справі № 910/3160/15-г (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 10 924,68 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 20.05.2015 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 910/3160/15-г до 03.06.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/3160/15-г позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 8 280,78 грн. основного боргу, 681,81 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 745,95 грн. 3% річних, 1 623,65 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині в позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що товар був переданий відповідачу 30.07.2010, відтак, з наступного дня одержання товару у відповідача виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача відповідно вимагати його оплати; відповідач не виконав зобов'язання по оплаті отриманої продукції в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість, розмір якої не оспорений відповідачем та становить 8 280,78 грн.; позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 636, 49 грн. та 579,65 грн. штрафу, у порядку ст. 231 ГК України, безпідставні та задоволенню не підлягають; суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача 681,81 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 745,95 грн. 3% річних; матеріали справи свідчать, що сторонами 14.10.2013, тобто в межах строку давності, складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за договором в сумі 8 280,78 грн., тому, враховуючи ст. 264 ЦК України, строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом (12.02.2015) не пропущено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/3160/15-г скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що умовами договору передбачено, що протягом 10 днів після передачі товару продавець надає акт приймання-передачі, після підписання якого протягом 5 банківських днів надає покупцю рахунок-фактуру, в якому зазначається ціна та вартість, та який є підставою покупцю для оплати за продукцію, однак, позивач в порушення умов договору, ст.ст. 526, 629, 631 ЦК України, ст. 193 ГК України рахунок-фактуру не надсилав.

На думку скаржника, висновки суду щодо переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи, оскільки акт звірки - це фіксація лише певних даних бухгалтерського обліку боржника і кредитора, тобто стану, відповідно, кредиторської і дебіторської заборгованості; з метою підтвердження правильності та достовірності бухгалтерського обліку, головний бухгалтер відповідача підписав акт звірки взаємних розрахунків між РВУ "Львівавтогаз" ДП "Укравтогаз" та ПАТ "Укртрансгаз" станом на 30.09.2013, який є зведеним актом існуючої дебіторської та кредиторської заборгованості на підприємствах, та не тягне за собою відповідні права та обов'язки сторін, а отже, не може бути підставою для перебігу позовної давності за договором купівлі-продажу від 30.07.2010 № 166-К; акт звірки взаєморозрахунків, як зведений обліковий документ, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності, та є документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак, не може вважатись належним доказом проведення цих операцій та наявності заборгованості у суб'єкта господарювання.

У письмових додаткових поясненнях скаржник стверджує про початок спливу позовної давності 31.07.2010.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що позивач не надавав відповідачу окремо рахунок-фактуру, оскільки вся інформація, яка підлягала відображенню в такому рахунку-фактурі, була вказана у самій видатковій накладній № 07-07 від 30.07.2010; підписання 14.10.2013 - в межах трирічного строку позовної давності, представником відповідача акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013, свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу, вказаної в акті, а отже, і є дією, яка перериває строк позовної давності; на момент складання акту 14.10.2013 звіряння взаєморозрахунків, законодавством не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, що свідчить про наявність достатніх правових підстав у заступника головного бухгалтера позивача на підписання акту звірки взаємних розрахунків з відповідачем в силу покладених функціональних обов'язків, тому акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 підписаний повноважними посадовими особами сторін та свідчить про визнання відповідачем основної суми боргу, в тому числі, за договором № 166-К від 30.07.2010 в сумі 8 280,78 грн., та одночасно є дією у розумінні ст. 264 ЦК України, яка свідчить про визнання покупцем товару боргу і, як наслідок, переривання строку позовної давності та підтверджує відсутність факту в даному випадку пропуску позовної давності.

До письмового пояснення від 03.06.2015, наданого позивачем, останнім додано, зокрема, копію акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2012 та копію довідки про дебіторську заборгованість відповідача станом на 02.03.2015.

Однак, оскільки до суду першої інстанції акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2012 не подавався, у зв'язку з чим не розглядався у якості доказу в справі, а повторно надана довідка про дебіторську заборгованість відповідача станом на 02.03.2015 не має значення для розгляду апеляційної скарги, то зазначені документи судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 8 280,78 грн., інфляційних втрат у розмірі 681,81 грн., пені у розмірі 636,49 грн., 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 579,65 грн., 3% річних в сумі 745,95 грн.

Відповідачем до господарського суду першої інстанції подано заяву № 479-092 від 27.02.2015 про застосування позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.07.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та відповідачем укладено договір № 166-К купівлі-продажу товару.

Згідно із п. 1 Статуту позивача, зареєстрованого 27.12.2012 за № 0048562, Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" створене внаслідок реорганізації шляхом перетворення у Публічне акціонерне товариство Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до п. 1.1 договору № 166-К позивач, за договором, продавець, зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором передати у власність відповідача, за договором покупця, хімічну продукцію для автомийки, згідно із специфікацією, що додається до даного договору та є невід'ємною його частиною, а відповідач зобов'язується прийняти і оплатити товар.

Пунктом 3.2 договору № 166-К сторони погодили, що загальна сума цього договору складає 8 280,78 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За видатковою накладною № 07-07 від 30.07.2010 на суму 8 280,78 грн. позивачем поставлено відповідачу товар на виконання договору № 166-К.

Зазначена у видатковій накладній продукція відповідає даним специфікації, погодженій сторонами, яка є додатком № 1 до договору № 166-К.

Відповідно до п.п. 4.7, 5.1-5.3 договору № 166-К протягом 10-ти днів після передачі товару, згідно із п. 4.1, позивач надає відповідачу на підписання акт прийому-передачі (п. 4.7); відповідач проводить оплату товару на умовах відстрочки платежу на підставі виставлених позивачем рахунків (п. 5.1); оплата за товар проводиться відповідачем на розрахунковий рахунок позивача, зазначений у цьому договорі, протягом 60-ти банківських днів з дати отримання відповідачем відповідного рахунку, який позивач оформлює згідно із підписаним сторонами актом прийому-передачі, видатковою накладною (асортимент, кількість та вартість товару, зазначеного у рахунку, повинні відповідати асортименту, кількості та вартості товару, зазначених у відповідній підписаній сторонами накладній) (п. 5.2); позивач надає рахунок відповідачу протягом 5-ти банківських днів після підписання акту прийому-передачі (п. 5.3).

В ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як свідчить зміст п. 4.7, п.п. 5.1-5.3 договору № 166-К, сторонами погоджено умову про відстрочку платежу на термін, що складається із наступних строків: 10 днів після передачі товару, протягом яких продавець надає покупцю на підписання акт прийому-передачі; та 60 банківських днів з дня отримання покупцем рахунку, виставленого продавцем, який останнім виставляється протягом 5-ти банківських днів після підписання акту прийому-передачі.

Таким чином, умовами договору № 166-К сторонами передбачено оплату товару з відстрочкою платежу до 10.11.2010 (10 днів+5 банківських днів+60 банківських днів).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не було надано на підписання акт прийому-передачі, не було виставлено відповідачу рахунку, однак, враховуючи умови договору № 166-К, відповідачу було відомо, що акт та рахунок є відсутніми, відстрочка платежу закінчилась, тому у відповідача з'явився обов'язок оплатити переданий позивачем товар згідно із видатковою накладною № 07-07 від 30.07.2010 з 10.11.2010.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати заборгованості перед позивачем у розмірі 8 280,78 грн., за переданий позивачем товар за договором № 166-К відповідно до видаткової накладної № 07-07 від 30.07.2010.

Таким чином, апеляційний господарський суд, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 8 280,78 грн., є такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ЦК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема,за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Із наведеної норми матеріального права вбачається, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Між сторонами у справі № 910/3160/15-г виник спір внаслідок неоплати відповідачем переданого позивачем товару за договором № 166-К.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Договір № 166-К складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1) правовідношення, в якому продавець зобов'язується передати у власність покупцеві товар, а покупець наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2) правовідношення, в якому покупець зобов'язаний прийняти і оплатити товар, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати.

Зі змісту глави 47 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Отже, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Слід зазначити, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Викладене узгоджується із судовою практикою (постанова Верховного Суду України від 04.02.2014, постанова Вищого господарського суду України від 22.04.2013 у справі № 28/5005/3240/2012).

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 579,65 грн., нарахованої позивачем згідно із ч. 2 ст. 231 ГК України, як із таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, але не погоджується із висновком господарського суду першої інстанції щодо такої підстави відмови у стягненні з відповідача пені, як нарахування її згідно із ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки пеня за порушення строку оплати товару нарахована позивачем згідно із п. 6.3 договору № 166-К.

Відповідно до п. 6.3 договору № 166-К за порушення строку оплати товару відповідач сплачує на вимогу позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення оплати.

Як вбачається із розрахунку, доданого до позовної заяви, пеня за прострочення платежу нарахована за період з 01.01.2011 до 31.12.2013.

Враховуючи умови договору № 166-К, прострочення платежу почалось з 10.11.2010.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, право на нарахування пені за прострочення оплати за товар за договором № 166-К припинилось 10.05.2011.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд, здійснивши власний розрахунок пені, з урахуванням правильних періодів нарахування, ч. 6 ст. 232 ГПК України, та зазначенням позивачем початку нарахування пені саме з 01.01.2011, дійшов висновку, що сума пені у загальному розмірі 457,14 грн. є обгрунтованою.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У розрахунку, доданому до позовної заяви, позивачем вказано періоди нарахування 745,95 грн. 3% річних та 681,81 грн. інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу, апеляційний господарський суд, з урахуванням періоду, зазначеного позивачем у розрахунку, дійшов висновку, що суми 3% річних у розмірі 745,95 грн. та інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 402,96 грн. є обгрунтованими.

Позов пред'явлено, згідно із датою поштового штемпелю на конверті, 11.02.2015.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, підписання боржником акта звірки розрахунків, в якому визначена його заборгованість.

У матеріалах справи міститься складений сторонами акт звірки взаємних розрахунків від 14.10.2013 станом на 30.09.2013, який підписаний зі сторони позивача заступником головного бухгалтера, а зі сторони відповідача головним бухгалтером та скріплений печатками останніх (а. с. 67).

Відповідно до вказаного акта заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.09.2013 складала суму у розмірі 1 091 584,19 грн. Як свідчить довідка позивача про облік дебіторської заборгованості відповідача, станом на 02.03.2015, до загальної суми заборгованості у розмірі 1 091 584,19 грн. входить і заборгованість за одержані 30.07.2010 товари згідно із договором № 166-К у сумі 8 280,78 грн.

З урахуванням положень ст. 264 ЦК України, підписання акта звірки є дією, яка свідчить про визнання відповідачем боргу та є підставою для переривання перебігу позовної давності.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу; до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір (п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Складенням 14.10.2013 акту звірки взаємних розрахунків, відповідачем визнано наявність боргу перед позивачем за договором № 166-К у сумі вартості товарів - 8 280,78 грн.

На момент складення зазначеного акту звірки трирічна позовна давність не спливла. Отже, після переривання 14.10.2013, перебіг позовної давності почався заново та на момент пред'явлення позову трирічна позовна давність не спливла.

Складенням зазначеного акту звірки розрахунків від 14.10.2013 відповідачем визнано лише заборгованість по оплаті одержаних товарів, тому щодо решти позовних вимог позовна давність не переривалась.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, враховуючи те, що у відповідача виник обов'язок оплатити переданий позивачем товар згідно із видатковою накладною № 07-07 від 30.07.2010 саме з 10.11.2010, зазначення позивачем у розрахунку початку нарахування пені - 01.01.2011, норми ч. 6 ст. 232 ГК України та ч. 2 ст. 258 ЦК України, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення пені за період з 01.01.2011 по 10.05.2011 пред'явлена після спливу позовної давності, адже, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Таким чином, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені із пропуском позовної давності.

Отже, оскільки згідно із розрахунком позивача, доданим до позовної заяви, позивачем пред'явлені вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за період з 01.01.2011 до 31.12.2013, то позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань у сумі 395,30 грн. та 3% річних у сумі 276,33 грн. за період до 11.02.2012 пред'явлені після спливу позовної давності.

У п. 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірах 469,62 грн. та 7,66 грн., відповідно, за період з 11.02.2012 по 31.12.2013 є такими, що пред'явлені у межах позовної давності та підлягають задоволенню, а у позовних вимогах про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, нарахованих за період з 01.01.2011 по 10.02.2013, належить відмовити у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Розрахунок сум 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу здійснений за допомогою програми "Калькулятор:Ліга:Закон".

Згідно із ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, із матеріалів справи не вбачається та позивачем не наведено поважних причин пропущення позовної давності, отже, немає підстав для висновку про існування зазначених поважних причин.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача виник обов'язок оплатити товар з наступного дня, після одержання, оскільки умовами договору № 166-К (п. 5.1) сторонами погоджено умову про відстрочку платежу, а згідно із ст. 692 ЦК України передбачено обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього лише у разі, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Апеляційний господарський суд, частково, не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Враховуючи ті обставини, що після одержання товару, на покупця, відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покладається обов'язок оплатити одержаний товар, а термін відстрочки оплати товару передбачений договором, закінчився й згідно із даними видаткової накладної № 07-07 від 30.07.2010 у відповідача була наявною вся інформація, яка надавала можливість оплатити товар, то відсутність рахунку не була перешкодою здійснення відповідачем свого обов'язку по оплаті одержаного товару.

Підписання акту звіряння розрахунків між господарюючими суб'єктами, їх головними бухгалтерами, заступниками головних бухгалтерів, які є відповідальними посадовими особами на підприємстві за стан фінансово-бухгалтерського обліку та за здійсненням контролю за обліком господарських операцій, відноситься до кола функціональних обов'язків цих посадових осіб, тому, додаткового підтвердження їх повноважень не потребує.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/3160/15-г скасувати частково і прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2; ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код 30019801) 8 280,78 грн. основного боргу, 7,66 грн. інфляційних нарахувань на суму боргу, 469,62 грн. 3% річних, 1 464,66 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код 30019801) на користь Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2; ідентифікаційний код 36265925) 89,43 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Справу № 910/3160/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 08.06.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай