ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа № 921/1186/14-г/14

Львівський апеляційний господарський суд, в складі суддів:

головуючого-судді Бойко С.М.

суддів: Бонк Т. Б.

Якімець Г.Г.

при секретарі судових засідань Гармата Т. В.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача 1 - не з'явилися;

від відповідача 2 - не з'явилися;

від третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - не з'явилися;

від третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - не з'явилися;

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Софт", вул. Шашкевича, 3/71, м. Тернопіль, 46008

на рішення господарського суду Тернопільської області від 12.02.2015 року

у справі за № 921/1186/14-г/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Софт", вул. Шашкевича, 3/71, м. Тернопіль, 46008

до відповідача 1: Головного управління юстиції в Тернопільській області (вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021) (в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Тернопільській області),

відповідача 2: Приватного підприємства "НИВА-В.Ш.", вул. Паньківська,5, м. Київ, 01033

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" в особі Тернопільської обласної дирекції ПАТ АБ "Укргазбанк", вул. Шептицького,1, м. Тернопіль, 46001

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: Житар Вадим Валерійович вул. Слівенська, буд.9, в.100, м. Тернопіль

про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 12.02.2015 року в справі за №921/1186/14-г/14 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Софт" до відповідача- 1 Головного управління юстиції в Тернопільській області (в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Тернопільській області) до відповідача- 2 Приватного підприємства "НИВА-В.Ш." за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" в особі Тернопільської обласної дирекції ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору від 10.02 2014 року за №2014026 - відмовлено. Судом першої інстанції не встановлено, яке не визнане чи оспорюване цивільне право позивача було порушено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ТзОВ «Стар Софт».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що дане рішення є необґрунтованим, не відповідає дійсним обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, так як суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що спірний договір суперечить чинному законодавству, порушує інтереси позивача, майно вибуло із його власності з порушенням законодавства, яке регулює порядок реалізації арештованого майна, що призвело до укладення незаконного господарського договору №2014026 від 10 лютого 2014 року. Також, позивач посилається на те, що суд в оскаржуваному рішенні зробив необґрунтований висновок про наявність у ПП «Нива-В. Ш.» належних повноважень на укладення спірного договору. Крім того, суд всупереч ст. 4-3, 38 ГПК України не задовольнив клопотання позивача за вих. №1212 від 12.12.2014 року про витребування необхідних для з'ясування повноважень ПП «Нива-В. Ш.» доказів. Також, судом не з'ясовано наявність у відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області повноважень для укладення спірного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" в особі Тернопільської обласної дирекції ПАТ АБ "Укргазбанк" зазначає, що рішення суду першої інстанції є правильним, а апеляційна скарга є необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, виходячи з того, що права апелянта жодним чином не були порушені, а торги із реалізації нерухомого майна проведені із дотриманням вимог чинного законодавства.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Судом встановлено, що предметом спору є вимога позивача про визнання недійсним договору № 2014026 від 10.02.2014 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, що є предметом іпотеки, укладеного між відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Тернопільській області та ПП «Нива-В. Ш.» (ст.ст.203, 215 ЦК України).

При цьому слід зазначити, що даний правочин вже оскаржувався ТОВ "Стар Софт " до суду в справі №921/224/14-г/7 (копії рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі), в тому числі і з інших підстав.

Мотивуючи заявлені вимоги, товариство вказує на те, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки укладаючи його, сторони діяли без достатніх на це повноважень, а саме ПП «Нива-В. Ш.» як спеціалізована організація повинна була визначатися на підставі правил, які встановлені згідно п.5.11.Інструкції з організації примусового виконання рішень, за змістом якої передбачено укладення договорів з спеціалізованими організаціями, що мають право здійснювати операції з нерухомістю і визначені на тендерній (конкурсній) основі, і з якими укладено відповідний договір державною виконавчою службою.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну виконавчу службу» відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області не є органом державної виконавчої служби, а звідси і не мав права на укладення спірного договору.

Судами встановлено, що сторонами оспорюваного договору є відділ--------- , який має відповідний обсяг цивільної дієздатності на укладення певного виду договорів на реалізацію арештованого майна на підставі рішення суду, що підлягає виконанню. Також судами встановлено, що відповідно до ст.2 Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці .

Відповідно до ст.4 Закону України "Про державну виконавчу службу", державними виконавцями є заступник директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - начальник відділу примусового виконання рішень, заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головний державний виконавець, старший державний виконавець, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тощо.

Згідно п.7.2 Положення про Відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області, затвердженого наказом начальника ГУЮ у Тернопільській області №23/44 від 18.04.2014р., начальник відділу організовує роботу відділу відповідно до покладених на нього посадовою інструкцією повноважень, здійснює перевірку роботи державних виконавців та користується правами, наданими Законом України "Про виконавче провадження". Відділ здійснює необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень (п.5.1.).

Разом з тим, наявність повноважень у начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області щодо укладення спірного договору досліджувалось судом при розгляді господарської справи №921/224/14-г/7 та встановлено, що вказана посадова особа, яка вчиняє виконавчі дії, направлені на виконання рішень, є державним виконавцем, а тому наділена відповідними повноваженнями на укладення договору із спеціалізованою організацією щодо проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна.

Отже, начальник відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області як посадова особа, яка вчиняє виконавчі дії, направлені на виконання рішень, є державним виконавцем, тому має повноваження на укладення договору з спеціалізованою організацією щодо проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна.

Твердження позивача про нез'ясування судом першої інстанції на підставі якого Генерального договору діяло ПП «Нива-В. Ш.» при укладенні спірного договору є необґрунтованими, так як в матеріалах справи наявний Лист ДВС України від 02.12.2013 р. № 4.1-03/41/1412 (а.с. 22) згідно з яким чітко визначено, що ПП «Нива-В. Ш.» здійснює повноваження в частині реалізації та зберігання арештованого майна на підставі Генерального договору від 25.01.2013 р.

На підставі викладеного вище, доводи позивача (апелянта), які він зазначив в апеляційній скарзі, як підстави для скасування рішення господарського суду Тернопільської області від 06.05.2014р., а саме, щодо відсутності права у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області укладати зі спеціалізованою організацією спірний договір про надання послуг, оскільки Відділ не є органом державної виконавчої служби, а також про необґрунтованість висновку про наявність у ПП «Нива-В.Ш.» належних повноважень на укладення спірного договору, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Зазначені обставини вже досліджувалися судами при постановлені рішень у справі за №921/224/14-г/17, що набрали законної сили і, згідно з ст. 35 ГПК України не потребують повторного доведення.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п.5 встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір, не будучи стороною за цим договором, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Посилання заявника на те, що внаслідок укладеного спірного договору ТОВ "Стар Софт" незаконно позбавлено права власності на приміщення, так судом не розцінюється, оскільки відсутній матеріально-правовий зв'язок між предметом спору, що розглядається в даному провадженні та процедурою реалізації майна боржника на виконання рішення суду за іншими цивільно-правовими угодами. Таким чином, має місце не безпідставне (незаконне) позбавлення власника права володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а перехід права власності на майно, на яке звернено стягнення державними виконавцями при примусовому виконанні рішення суду, від боржника до покупця - учасника прилюдних торгів.

Вказані обставини вже були предметом судового дослідження. При цьому, рішенням господарського суду Тернопільської області від 06.05.2014р., яке набрало законної сили на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2014 року та 01.10.2014 року залишене без змін Вищим господарським судом України (копія постанови у справі), встановлено відсутність порушення прав позивача укладенням спірного правочину.

Зазначені обставини вже досліджувалися судами при постановлені рішень у справі за №921/224/14-г/17, що набрали законної сили і, згідно з ст. 35 ГПК України не потребують повторного доведення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується з судом першої інстанції, що зі змісту предмету та умов договору №2014026, вбачається, що між сторонами правочину (відповідачами у справі) укладено договір про надання послуг. Спірний договір не містить положень, визначених у п.3.1. Тимчасового положення з приводу надання органом ДВС спеціалізованій організації доручення на реалізацію арештованого майна на прилюдних торгах, які б давали можливість трактувати, що в даному випадку орган ДВС діяв як суб'єкт владних повноважень, який делегує частину наданих йому повноважень торгівельній організації та виключало б інститут вільного волевиявлення сторін при його укладенні. Також вбачається, що за умовами спірного договору сторони спільно вчиняють дії, спрямовані на досягнення мети - реалізації нерухомого майна, що належить позивачу, а згідно п.1.2 договору - Організація надає Відділу послуги, що цілком відповідають ст.ст.626, 901 ЦК України. Умови, які викладені у спірному договорі, відповідають чинному законодавству України та волі сторін, а сам договір містить всі необхідні істотні умови, є укладеним.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Софт" відмовити.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 12.02.2015 року в справі №921/1186/14-г/14 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 02.06.2015 р.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Суддя Бонк Т. Б.

Суддя Якімець Г. Г.