ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Справа № 924/1807/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів:Акулової Н.В. (доповідач), Гольцової Л.А., Козир Т.П.
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м.Київ)
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 року
та рішення Господарського суду Хмельницької області від 13.01.2015 року
у справі№ 924/1807/14 господарського суду Хмельницької області
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м.Київ)
доПолонського підприємства теплових мереж (м.Полонне, Хмельницька область)
простягнення 3930205,60 грн., у т.ч. 3105098,63 грн. основного боргу, 284210,66 грн. пені, 128 567,69 грн. три відсотки річних, 412328,62 грн. інфляційних втрат

За участю представників:

від позивача: Смакота Н.І. (дов.№14-98 від 18.04.2014 року);

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 13.01.2015 року у справі №924/1807/14 (суддя Олійник Ю.П.) позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Полонського підприємства теплових мереж про стягнення 3 930 205,60 грн., у т.ч. 3 105 098,63 грн. - основного боргу, 284 210,66 грн. - пені, 128 567,69 грн. - три відсотки річних, 412 328,62 грн. - інфляційних втрат задоволено частково; стягнуто з Полонського підприємства теплових мереж на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України": 3 105 098,63 грн. - основного боргу, 142 105,33 грн. - пені, 128 567,69 грн. - 3% річних, 407 118,23 грн. - інфляційних втрат, 70 340,75 грн. - відшкодування сплаченого судового збору; у решті позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 року у справі №924/1807/14 (судді: Саврій В.А., Дужич С.П., Мамченко Ю.А.) апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.01.15 р. у справі №924/1807/14 - залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Прийняті судові акти мотивовані наявністю правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки відповідач в порушення умов договору лише частково розрахувався за поставлений природний газ, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, інфляційні витрати та 3% річних; судами зменшено розмір стягуваної з відповідача пені з посиланням на ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України та п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятими судовими актами, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить суд скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 року та рішення Господарського суду Хмельницької області від 13.01.2015 року у справі №924/1807/14 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 142 105,33 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі щодо стягнення пені у сумі 142 105,33 грн; в іншій частині рішення Господарського суду Хмельницької області від 13.01.2015 року залишити без змін.

В касаційній скарзі скаржник посилається на порушення та невірне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу, Полонське підприємство теплових мереж просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 13.01.2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 року у справі №924/1807/14 без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість прийнятих судових актів.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи касаційної скарги, просив її задовольнити.

Заслухавши представника позивача який з'явився в судове засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28.12.2012 р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Полонське підприємство теплових мереж (Покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №13/2702-БО-34, відповідно до п.1.1. якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей газ на умовах даного договору.

Продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 1075,2 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів, згідно встановленого графіку (п. 2.1. договору).

Пунктом 3.3. договору, передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. (п.3.4. Договору).

Відповідно до п. 5.2. договору, ціна за 1000 куб.м. газу становить 4661,74 грн. з ПДВ.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. (п.6.1. Договору).

Згідно п.7.2. договору, у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

09.07.2013 р. між сторонами укладено додаткову угоду №-1 до договору купівлі-продажу природного газу №13/2702-БО-34 від 28.12.2012 р., згідно якої змінено з 01.07.13 р. ціну на газ, яка за 1000 куб.м. становить 4588,54 грн. з ПДВ та договір доповнено п.5.5. згідно якого, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів статей 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні відносини на підставі укладеного договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання вищевказаного договору купівлі-продажу природного газу позивачем протягом 2013 р. передано відповідачу природний газ на загальну суму 4406398,63 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі газу. Заборгованість за поставлений газ склала 3 105 098,63 грн., оскільки відповідачем були проведені лише частково розрахунки на суму 1 301 300,00 грн.

Тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 3 105 098,63 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний господарський суд, перевіривши правильність нарахування інфляційних витрат та 3% річних, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 407 118,23 грн. інфляційних витрат та 128 567,69 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно статті 233 Господарського кодексу України У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст.551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. (п.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Отже, чинне законодавство не обмежує права господарського суду на зменшення неустойки певним вичерпним колом обставин.

Судами попередніх інстанцій враховано що відповідач є єдиним теплопостачальним підприємством в м. Полонному. Основною причиною виникнення боргу за спожитий природний газ є невідшкодована різниця в тарифах на теплову енергію, що надана бюджетним організаціям, непогашена заборгованість по різниці в тарифах на послуги централізованого теплопостачання наданого населенню.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що розмір заявленої до стягнення пені є неспіврозмірним розміру стягуваної заборгованості відповідача та є досить значним, тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, щодо необхідності зменшити розмір стягуваної з відповідача пені.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки судів попередніх інстанцій такими, що відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, оскільки суд першої інстанції та апеляційний господарський суд в порядку ст. ст.43, 47, 33, 34, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили та належним чином оцінили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін. На підставі встановлених фактичних обставин з'ясували дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосували матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини.

Згідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє на підставі вже встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи лише застосування ними норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково їх перевіряти.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанції норм права при прийнятті оскаржуваних судових актів не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду колегією суддів Вищого господарського суду України не вбачається.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 ,11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 року та рішення Господарського суду Хмельницької області від 13.01.2015 року у справі №924/1807/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.В. Акулова

Судді: Л.А. Гольцова

Т.П. Козир