РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015Справа №910/28451/14

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (Кузнецовськ, Рівненська область, 34400)

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ЕЛЕКТРО ГРУП - УКРАЇНА" (просп. Перемоги, 68/1, офіс 62, м. Київ, 03113)

про стягнення 16 660,00 грн.

Суддя Селівон А.М.

представники сторін:

від позивача - Годицький А.І. (дов. № 573 від 27.03.2014);

від відповідача - не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ЕЛЕКТРО ГРУП - УКРАЇНА" про стягнення 16660,00 грн. штрафу, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки № 618 від 09.04.14 р. в частині зобов"язань щодо надання Замовнику належним чином оформлених податкових накладних, зареєстрованих у встановлений податковим кодексом України строк в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.14 р. порушено провадження у справі № 910/28451/14 та призначено до розгляду на 28.01.15 р.

У судовому засіданні 28.01.15 оголошено перерву до 17.02.15.

Ухвалою суду від 17.02.15 р. за клопотанням представника позивача строк розгляду спору продовжувався на 15 днів та розгляд справи відкладався на 26.02.15.

У судові засідання 28.01.15 р. та 17.02.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

У судове засідання 26.02.15р. з'явився уповноважений представник позивача. Уповноважений представник відповідача у вказане судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 26.02.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника відповідача б/н від 17.02.15 р..

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлений.

До початку судового засідання 28.01.15 р. через канцелярію суду представником позивача подано письмове клопотання № 001-9/438 від 16.01.15 р. про долучення до матеріалів справи документів. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів справи долучені.

В судовому засіданні 28.01.15 р. представником відповідача подано письмові пояснення б/н від 28.01.15 р., в яких відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на факт отримання відповідачем від позивача оплати за Договором поставки без врахування сум ПДВ, що відповідачем розцінено як відповідальність за ненадання податкової накладної, а також зазначив про неспіврозмірно великий розмір санкцій в порівнянні із можливими збитками. Письмове пояснення разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час проведення судового засідання 26.02.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 22.12.14 р., 28.01.15р. та 17.02.15 р. сторонами надані суду не у повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання 26.02.15 р. обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні 26.02.15 р., беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників позивача та відповідача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 26.02.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09 квітня 2014 року між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська АЕС» (позивач у справі, замовник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ЕЛЕКТРО ГРУП - УКРАЇНА" (відповідач у справі, постачальник за договором) укладено Договір поставки № 618 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, поставити для потреб замовника продукцію, а замовник здійснити оплату поставленої продукції за кількістю та цінами, що передбачені специфікацією (Додаток №1 до Договору). Предметом поставки за Договором є частини помп та компресорів виробництва «Danfoss» та «ІТЕ» (п.1.2 Договору).

Розділами 2 - 9 Договору сторони обумовили ціну та суму Договору, строки і умови поставки, кількість, асортимент та якість продукції, гарантії постачальника, порядок проведення розрахунків, тару та пакування передачу, приймання продукції та відповідальність сторін тощо.

Так, пунктом 2.3 Договору поставки визначено, що ціна Договору становить 99 960,00 грн., у тому числі ПДВ 20% в сумі 16 660,00 грн..

Кількість та асортимент продукції визначається специфікацією до даного Договору (п.4.1 Договору), зокрема, згідно визначеного в підписані сторонами специфікації переліку на загальну суму 99960,00 грн., в т.ч. 16660,00 грн. ПДВ.

Відповідно до п.11.1 Договору він вважається укладеним і набирає чинності з момент його підписання сторонами та діє до 31.12.14 р., а в частині виконання гарантійних зобов'язань постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до п. 8.1 Договору приймання продукції здійснюється у відповідності з інструкціями № П-6 від 15.06.65 р. «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю» та № П-7 від 25.04.66р. «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю» при наявності товаросупровідних документів, а саме: пакувальних аркушів, видаткової накладної або накладної документів, які підтверджують якість продукції та належним чином оформленої податкової накладної, зареєстрованої у встановлений у Податковому кодексі України строк в Єдиному реєстрі податкових накладних (ст. 187, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

За умовами п.8.3 Договору перехід права власності на продукцію за Договором відбувається в момент поставки продукції за умови наявності та передачі належним чином товаросупровідних документів. Датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної вантажоотримувачем продукції.

Як встановлено судом згідно матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов Договору відповідачем було поставлено позивачеві продукція на загальну суму 99960,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних № 97 від 05.06.2014р. на загальну суму 28 492,80 грн.(в т.ч. 4748,80 грн. ПДВ) та № 98 від 16.06.14р. на загальну суму 71 467,20 грн.(в т.ч. 11911,20 грн. ПДВ).

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим видом обліку, що ведеться підприємством. (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Згідно п. 138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліг нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника - податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону Україна., оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з положеннями п.п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: у паперовому вигляді; в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п.п. 201.6, 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України).

Відповідно до абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання (абз. 7 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

Згідно положень абз. 3-5 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Замовник здійснює оплату за поставлену продукцію в порядку, визначеному цим Договором. Зокрема, відповідно до п.6.1 Договору оплат за поставлену продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно видаткової накладної або накладної через 15 календарних днів з дати поставки. Сторонами погоджено, що оплата частини вартості продукції у розмірі суми ПДВ здійснюється замовником за умови отримання від постачальника податкової накладної, яка належним чином оформлена та зареєстрована у встановленому порядку в Єдиному реєстрі податкових накладних (у випадку необхідності такої реєстрації).

У відповідності до вищезазначених приписів законодавства відповідачем були складені податкові накладні № 1 від 05.06.14 р. на суму 28492,80 грн. та № 2 від 13.06.14 р. на суму 71467,20 грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У відповідності до умов Договору позивачем платіжними дорученнями № 7631 від 04.09.14 р. на суму 23744,00 грн. та № 7236 від 26.08.14 р. на суму 59566,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи, було здійснено оплату за поставлену продукцію згідно рахунків № 69 від 05.06.14 р. та № 70 від 13.06.14 р. без ПДВ.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно п. 9.4 Договору поставки у випадку невиконання постачальником обов'язку щодо надання вантажоотримувачу належним чином оформленої та зареєстрованої у встановлений у Податковому кодексі України строк в Єдиному реєстрі податкових накладних накладної, з постачальника додатково стягується штраф у розмірі, що дорівнює сумі ПДВ поставленої продукції, а також замовник в односторонньому порядку, на наступний день після кінцевого терміну реєстрації податкової накладної, зменшує грошове зобов'язання на суму ПДВ.

Як стверджує позивач у позовній заяві та підтвердив відповідач в письмових поясненнях б/н від 28.01.15 р., ТОВ «ЄВРО ЕЛЕКТРО ГРУП-Україна» не було зареєстровано вказані податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних та у відповідності до п.п.6.1, 8.1 Договору, чим порушено ст. 201 Податкового кодексу України.

З метою врегулювання спору у досудовому порядку, Відокремленим підрозділом «Рівненська АЕС» направлено на адресу ТОВ «Євро Електро Груп-Україна» претензії № 001-9/6339 від 11.07.14 р. та № 001/8048 від 22.08.14 р. з вимогою про сплату штрафу в сумі 16660,00 грн. за Договором поставки № 618 від 09.04.14р. у зв'язку із ненаданням при поставці накладних, які повинні бути зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Направлені позивачем претензії залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо надання ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» податкових накладних, зареєстрованих у встановлений у Податковому кодексі України строк в Єдиному реєстрі податкових накладних, всупереч вимогам податкового та цивільного законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого позивачем на підставі п. 9.4 Договору нарахований штраф в розмірі, що дорівнює сумі ПДВ поставленої продукції та за розрахунком позивача складає 16660,00 грн. (4748,80 грн. +11911,20 грн.), які останній просив стягнути в позовній заяві.

Суд зазначає, що частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, згідно ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

Суд звертає увагу, що у відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Проте, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, штрафу, передбаченого п. 9.4 Договору.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання щодо надання належним чином оформлених та зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення штраф в сумі 16660,00 грн., який останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки № 618 від 09.04.14 р. або його окремих положень суду не надано.

Разом з тим належних та допустимих доказів в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження здійснення реєстрації відповідачем податкових накладних № 1 від 05.06.14 р. на суму 28492,80 грн. та № 2 від 13.06.14 р. на суму 71467,20 грн. протягом встановленого ст. 201 Податкового кодексу України строку відповідачем суду не надано.

Здійснивши перевірку нарахованої позивачем суми штрафу, суд доходить висновку, що здійснений позивачем розрахунок штрафу в сумі 16660,00 грн. грн. є арифметично вірним, відповідає вказаним вимогам законодавства, умовам Договору та обставинам справи, тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в обсязі, заявленому позивачем, відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з ТОВ «ЄВРО ЕЛЕКТРО ГРУП-Україна» 16660,00 грн. штрафу за ненадання податкових накладних, зареєстрованих у встановлений у Податковому кодексі України строк в Єдиному реєстрі податкових накладних, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно посилання відповідача на неспіврозмірність визначеного позивачем розміру штрафу можливим збиткам та здійснення позивачем оплати поставленої за Договором продукції без врахування сум ПДВ суд зазначає, що відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно п. 3.17.4. Постанови № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших, передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Суд звертає увагу, що майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст.179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, будь-які застереження щодо несвоєчасного виконання зобов'язань за Договором поставки № 618 від 09.04.14 р. з підстав, зазначених в поясненнях відповідача, відсутні, за наявності реальної можливості їх передбачення під час укладання вказаного договору.

Також з боку відповідача відсутні будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення Договору поставки № 618 від 09.04.14 р. на час його підписання.

За приписами ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідач, як учасник господарських відносин, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за Договором поставки № 618 від 09.04.14 р., і така відповідальність не може ставитись у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких осіб.

Зокрема, заперечення проти позову з підстав здійснення позивачем оплати поставленої продукції без включення сум ПДВ, яке, за твердженням відповідача, відповідає умовам п.9.4 Договору, та є підставою для звільнення останнього від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань за Договором судом до уваги не приймаються, оскільки вказаний пункт Договору передбачає зменшення замовником - позивачем у справі грошового зобов'язання на суму ПДВ в односторонньому порядку, при цьому вказані дії пов'язані з фактом реєстрації податкової накладної замовником, не звільняють постачальника від відповідальності за невиконання обов'язку щодо надання належним чином зареєстрованої податкової накладної та, в свою чергу, не позбавляють відповідача можливості в разі неправомірного зменшення замовником оплати на суму ПДВ звернення з відповідним позовом в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених в клопотанні відповідача про зменшення розміру неустойки обставин, враховуючи строки прострочення виконання зобов'язання відповідачем, поведінку винної сторони та розмір стягуваної неустойки, суд доходить висновку про відсутність підстав для зменшення розміру заявленого позивачем до стягнення штрафу та відмову в задоволенні відповідного клопотання відповідача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО ЕЛЕКТРО ГРУП - УКРАЇНА" (просп. Перемоги, 68/1, офіс 62, м. Київ, 03113, код 34480699) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (Кузнецовськ, Рівненська область, 34400, код 05425046) 16660,00 грн. штрафу та 1827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 05 червня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон