ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05.06.2015 Справа № 917/858/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", вул. Андріївська, 4, м. Київ, 04070

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія Докучаєвські чорноземи", вул. Котовського, 1А, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Біонасервіс", вул. Київська, 84В, м. Біла Церква, Київська область, 09100

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіа-Лтава", вул. Київська, 2Б, с. Супрунівка, Полтавська область, Полтавський район, 38714

4. Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006", вул. Крупської, 162, кв.11, м. Пологи, Пологівський район, Запорізька область, 70605

5. Товариства з обмеженою відповідальністю "Юта ЛТД", вул. Лук"янівська, 1-а, м. Київ, 04107

6. Товариства з обмеженою відповідальністю "Експосервіс Трейд", вул. Половки, 70, м. Полтава, 36034

7. Товариства з обмеженою відповідальністю "Тідісі Схід", вул. Радистів, 73-А, м. Київ, 02089

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області (вул. Тевелєва, 13, м. Полтава, 36014)

про зняття арешту з майна

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7: не з'явились

від третьої особи: не з'явились

Суть спору: Розглядається позов про зняття арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною 10.03.2015 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління держаної виконавчої служби Дрібною Ю.А. у виконавчому провадженні № 44017950 (зведеному виконавчому провадженні № 45854983), з рухомого та нерухомого майна, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю Агропромислова компанія Докучаєвські чорноземи" та знаходиться в іпотеці та у заставі публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк".

Відповідач 1 у письмових поясненнях (а.с. 195-197) проти позову не заперечує, вважає, що постанова про накладення арешту порушує права Банку як засаводержателя.

Відповідач 4 у письмових поясненнях (вх. № 8191 від 03.06.2015 р.) проти позову заперечує, посилаючись на те, що дії державного виконавця по накладенню арешту на заставне майно є правомірними.

Також, зазначає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт перевищення розміру ТОВ "АПК Докучаєвські чорноземи" перед ПАТ "ПУМБ" за кредитними договорами, відповідно, позивач не спростував того, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості ТОВ "АПК Докучаєвські чорноземи" перед ПАТ "ПУМБ".

Відповідач 5 у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів щодо порушення відповідачем 1 зобов'язань по кредитним договорам та не вказав розміру існуючої заборгованості на момент подання позову.

Відповідач 7 у відзиві на позовну заяву від 12.05.2015 р. проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач не підтвердив документально фактичну заборгованість ТОВ "АПК Докучаєвські чорноземи" перед ПАТ "ПУМБ".

Крім того, зазначає , що ТОВ "ТІДІСІ СХІД" є неналежним відповідачем у справі.

Третя особа у поданих запереченнях від 12.05.2015 р. (а.с. 198) проти позову заперечує, посилаючись на те, що зняття арешту з майна порушить права стягувачів у виконавчому провадженні № 45854983. Також, зазначає, що арешт на майно боржника накладено згідно чинного законодавства та підстави для його скасування відсутні.

27.05.2015 р. від третьої особи - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Суд задовольнив зазначене клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Публічне Акціонерне Товариство "ПУМБ", звернулося до суду з позовом про зняття арешту із заставного майна ТОВ "АПК Докучаєвські чорноземи", оскільки вважає, що маючи першочергове право звернути стягнення на предмети застави та іпотеки в позасудовому порядку, не може реалізувати своє право через накладений на заставлене майно в інтересах інших кредиторів.

В обґрунтування позову позивач посилається ч. 4 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої, про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Також, позивач зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах, виходячи з наступного:

Статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім, зокрема, спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 р. (з наступними змінами та доповненнями) роз'яснено наступне:

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК України.

Також, відповідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" № 6 від 27.08.1976 р. (з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізовано.

Проте, як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.2003 р. вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Враховуючи вищенаведені правові позиції вищих судових інстанцій України щодо даної категорії спорів, суд зазначає, що пред'явлення позовів про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем, має здійснюватися особою, яка є відмінною від боржника. Сам боржник має бути обов'язково залучений в якості відповідача за такого роду вимогами. Слід зазначити, що пред'явлення такого роду позовів є способами захисту права власності особи від незаконних посягань на майно. Цей спосіб судового захисту застосовується у випадку, коли особа, яка вважає себе власником спірного майна, не може здійснювати свої правомочності власника через те, що майно було арештоване державним виконавцем як таке, що не належить цій особі.

Також, слід зазначити, що істотною ознакою спорів, що підвідомчі господарським судам та випливають із положень Закону України „Про виконавче провадження", є наявність між сторонами спору щодо права на майно/права вимоги, що не пов'язується із реалізацією державним виконавцем своїх владних повноважень. В даному ж випадку, позивачем фактично оспорюється законність накладення арешту, накладеного державним виконавцем на майно у процесі реалізації своїх владних повноважень під час виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Отже, органи Державної виконавчої служби є суб'єктами владних повноважень при виконанні покладених на них повноважень щодо виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Таким чином, у порядку господарського судочинства дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені лише стягувачем, боржником або прокурором і тільки при виконанні рішень у господарських справах.

Позовні заяви з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, ухвалених (вчинених) під час виконання рішень у господарський справах, подані особами, які зазначеною нормою не визначені як суб'єкти оскарження, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Зазначена вище правова позиція викладена у п. 5 листа Вищого адміністративного суду України від 28.09.2009 р. N 1276/10/13-09.

Крім того, як роз'яснено у п. 2, п. 19 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" судам необхідно враховувати, що статтею 121-2 ГПК та статтею 383 ЦПК визначено обмежене коло осіб, які мають право оскаржити рішення, дії та бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень у господарських та цивільних справах відповідно у порядку господарського та цивільного судочинства, а тому спори за зверненням інших осіб на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби при виконанні зазначених судових рішень належать до юрисдикції адміністративних судів.

Крім того, судам варто враховувати, що приписами Господарського процесуального кодексу України передбачено лише можливість оскарження дій та бездіяльності державної виконавчої служби, що ж до оскарження рішень, то така можливість відсутня. Тому оскарження рішень державної виконавчої служби під час виконання рішень господарських судів належить до юрисдикції адміністративних судів.

Судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно (п. 19 зазначеної постанови)

Як досліджено судом ПАТ "Перший Український міжнародний банк", у поданій до суду позовній заяві не заявлено вимог про визнання права власності на арештоване майно.

Тобто, позовні вимоги позивача, не стосуються спору про право на арештоване майно, і направлені виключно на оспорювання законності накладення арешту на дане майно в процесі здійснення виконавчого провадження Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області.

Також, судом досліджено, що позивач не є стороною виконавчого провадження з виконання рішення суду.

Вищевказане свідчить, що між позивачем - ПАТ "Перший Український міжнародний банк" та Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області відсутні цивільно-правові відносини. Даний спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки він виник з публічно-правових відносин за участю суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, у порядку господарського судочинства дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені лише стягувачем, боржником або прокурором і тільки при виконанні рішень у господарських справах.

Позовні заяви з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, ухвалених (вчинених) під час виконання рішень у господарський справах, подані особами, які зазначеною нормою не визначені як суб'єкти оскарження, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, враховуючи те, що позивач не є стороною виконавчого провадження з виконання рішення господарського суду та взагалі не заявляє вимог щодо визнання за ним права (права власності, тощо) на спірне майно, суд вважає, що спір про зняття арешту з майна підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Провадження у даній справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Припинити провадження у справі.

Суддя Сірош Д.М.