РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"08" червня 2015 р. Справа № 924/1770/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Аграрного товариства з обмеженою відповідальністю "Велес"

на рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2015 р.

у справі № 924/1770/14 (суддя Олійник Ю.П.)

за позовом Аграрного товариства з обмеженою відповідальністю "Велес"

до відповідачів:

1) Славутської міської ради;

2) Виконавчого комітету Славутської міської ради

про визнання за аграрним товариством з обмеженою відповідальністю "Велес" права власності за набувальною давністю на адміністративно-складську будівлю загальною площею 857,8 кв.м. по вул. Козацькій, 176 в м. Славута Хмельницької області

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідачів: Соболевська Т.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.03.2015 р. у справі №924/1770/14 у задоволенні позову Аграрного товариства з обмеженою відповідальністю "Велес" до Славутської міської ради, Виконавчого комітету Славутської міської ради про визнання за аграрним товариством з обмеженою відповідальністю "Велес" права власності за набувальною давністю на адміністративно-складську будівлю загальною площею 857,8 кв.м. по вул. Козацькій, 176 в м.Славута Хмельницької області відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Славутська міська рада на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.10.96 №1281 та виконком Славутської міської ради відповідно до акту приймання (передачі) будівель, споруд та території військового містечка №1 від Шепетівської КЕЧ Славутському міськвиконкому передана земельна ділянка площею 0,83 га з будівлею 1/427 згідно технічної інвентаризації, вважають себе власниками спірного нерухомого майна. Судом першої інстанції враховано надані позивачем докази щодо укладення договору від 1.03.1998р. між МС „Мінерал" м. Славута, правонаступником якого став позивач, та Шепетівською КЕЧ про відпуск електроенергії позивачу та укладення МС „Мінерал" договору в квітні 2000р. з ДАЕК „Хмельницькобленерго" в особі Славутського РЕМ про надання електричної енергії. При цьому, суд зазначив, що такі докази відсутні щодо самого позивача.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що МС „Мінерал", правонаступником якого став позивач, на момент заволодіння нежитловою будівлею, площею 857,8 кв.м. по вул. Козацькій, 176 в м. Славута повинен був сприймати зазначене майно як чуже, оскільки рішенням виконкому Славутської міської ради від 23.01.97 №24 йому надано у постійне користування тільки земельну ділянку площею 0,83 га під будівництво цеху по переробці сапонітового борошна і ніяким чином не було врегульовано питання щодо передачі вищезазначеного нерухомого майна. При цьому МС „Мінерал" м.Славута не міг не знати, що володіння державним або комунальним нерухомим майном могло здійснюватися на договірних засадах.

За таких обставин та з урахуванням положень ст. ст. 16, 344, п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Аграрне товариство з обмеженою відповідальністю "Велес" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2015 р. у справі №924/1770/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, наступне:

- в 1997 році скаржник добросовісно заволодів та протягом з 1997 року по сьогоднішній день володіє та користується спірною будівлею, яка знаходиться на земельній ділянці площею 0,9093 га, якою також користується скаржник на підставі державного акта на право постійного користування землею по вул. Козацькій, 176 в м. Славута Хмельницької області;

- 23.01.1997 р. виконком ради, приймаючи рішення про передачу скаржнику земельної ділянки площею 0,83 га під будівництво цеху по переробці сапонітового борошна, посилаючись при цьому на сам акт приймання-передачі будівлі та землі № 4 від 10.12.1996р., а також на рішення виконкому ради за № 371 від 19.12.1996р., знаючи про те, що на земельній ділянці, яка передавалась скаржнику знаходиться спірна будівля, не вчинив жодних дій щодо передачі будівлі скаржнику у власність або користування. На той час, як і під час всього строку користування скаржником спірною будівлею з 23.01.1997р. по дату подачі позову по даній справі (21.11.2014р.), відповідачі жодного разу та у будь-якій спосіб не звертались та не інформували скаржника про необхідність врегулювання відносин щодо володіння та користування спірною будівлею;

- на підставі рішення Славутської міської ради народних депутатів VII сесії XXIII скликання від 22.12.1998р. № 6 скаржнику було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,9093 га по вул. Дзержинського, 176, (вулиця Козацька (зміна вулиці відбулась на підставі Рішення XI сесії 5-го скликання Славутської міської ради від 20.07.2007р. № 17-11/2007);

- 28.12.1998р. скаржнику було видано Державний акт на право постійного користування землею, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 101;

- земельна ділянка площею 0,9093 га по вул. Дзержинського, 176 в місті Славута Хмельницької області є фактично тією самою земельною ділянкою, яку скаржник отримав в користування ще в 1997 році. Проте, до площі 0,83 га, шляхом уточнення фактичної площі земельної ділянки під час технічної інвентаризації, було додано 0,0793 га. В той же час адміністративно-складська будівля площею 857,8 кв.м, продовжила знаходитись на вказаній земельній ділянці, а скаржник продовжив її використання та користується нею до цих пір;

- згідно Акту приймання - передачі будівель, споруд на території містечка №1 від 10.12.1996р. №4 передавалась саме будівля № 427 - «хранилище для техніки» площею 759 кв.м., а не адміністративно-складська будівля площею 857,8 кв.м. в м. Славута по вул. Козацькій, 176;

- ні Славутська міська рада, ні виконком міської ради, знаючи про те, що спірна будівля використовується скаржником, протягом всього періоду її використання не проінформували та не повідомили скаржника про те, що спірна будівля є об'єктом права комунальної власності територіальної громади міста Славути, використання якого має бути врегульовано шляхом укладення відповідних договорів, то не можна стверджувати про те, що скаржник неправомірно заволодів комунальним майном та умисно ухилявся від укладення відповідних договорів стосовно використання комунального майна;

- з 01.01.2011р. учасники господарських правовідносин, які добросовісно заволоділи і продовжували відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, можуть набути за рішенням суду право власності на таке майно за набувальною давністю. У даному випадку йде мова про існування презумпції добросовісності володільця, яка, хоча й не закріплена в інституті набувальної давності, однак підлягає застосуванню з урахуванням поняття добросовісності як засадничого положення цивільного законодавства (ч. 5 ст. 12 ЦК України);

- скаржник в 1997 - 1998рр., отримуючи в постійне користування земельну ділянку на якій знаходилась спірна будівля і приступаючи до користування спірною будівлею, не знав та не міг знати про відсутність у нього підстав набуття в майбутньому права власності на цю будівлю, оскільки такої відсутності фактично не було та немає станом на сьогодні. Отримуючи в користування землю та спірну будівлю, скаржник не отримував від будь-яких підприємств, установ, організацій та/або осіб, в т.ч. посадових, будь - яких заборон або застережень щодо неможливості використання спірної будівлі. Також скаржник не отримував від відповідачів інформації про те, що спірна будівля є власністю інших суб'єктів права, в т.ч. комунальною. Також відповідачі не звертались до скаржника з листами та клопотаннями щодо оформлення будь-яких договорів на користування спірною будівлею, з яких би вбачалось, що відповідачі мають до будівлі хоча б якийсь інтерес.

З огляду на викладені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, позивач вважає, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Від відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу позивача, відповідно до яких просять оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказують наступне:

- пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Пунктом 11 наведеної постанови передбачено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду;

- як вбачається із доданих АТОВ «ВЕЛЕС» документів, останній знав і свідомо користувався адміністративно-складською будівлею, яка йому належала, за відсутності будь-яких доказів правомірності набуття ним цього майна;

- відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Аграрне товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС» не є правонаступником Малого спільного підприємства з обмеженою відповідальністю «МІНЕРАЛ», а відтак незаконно користується земельною ділянкою, яка надана у постійне користування Малого спільного підприємства з обмеженою відповідальністю «МІНЕРАЛ».

За наведених вище обставин, відповідачі звертають увагу на те, що МС «Мінерал», правонаступником якого став скаржник, міг встановити власника, тому доводи скаржника про добросовісність заволодіння спростовуються. Відповідно до презумпції правомірності фактичного володіння (ст. 397 ЦК України) у жодному разі не може спрацьовувати проти власника, у тому числі власника, який у належний спосіб не оформив свої повноваження. Окрім того, скаржником не наведено підстав, з яких він заволодів нерухомим майном, та не подано доказів на підтвердження добросовісності заволодіння цим нерухомим майном.

З огляду на наведене, відповідачі вважають, що рішення суду першої інстанції є цілком законним, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

8 червня 2015 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник відповідачів заявила, що з доводами апелянта не погоджуються, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Додатково пояснила, що позов не підлягає до задоволення з огляду на положення ст. 344 ЦК України та Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Також, зауважила, що позивач, заволодівши нежитловою будівлею, повинен був сприймати зазначене майно як чуже, оскільки при передачі в оренду земельної ділянки питання щодо будівлі не було вирішено.

З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник скаржника в судове засідання 08.06.2015р. не з'явився. В попередньому судовому засіданні 12.05.2015р. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, вважає що прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, а тому просив його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі (а.с. 204-206), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача (скаржника).

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідачів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.96 N1281 "Про передачу майна військових містечок, що перебуває у державній власності, до комунальної власності місцевих органів самоврядування", зазначено, що до органів місцевого самоврядування передається по Хмельницькій області будівля №427 військового містечка №1 м. Славута (а.с. 20-23).

На підставі акта приймання (передачі) будівель, споруд та території військового містечка №1 від 12.12.96р., затвердженого начальником КЕУ ПРИКВО, від Шепетівської КЕЧ до Славутського міськвиконкому передано земельну ділянку площею 0,83га з будівлею 1/427 згідно технічної інвентаризації (а.с. 24-25).

Відповідно до рішення виконкому Славутської міської ради № 371 від 19.12.96 земельна ділянка площею 0,83 га переведена в землі запасу міської ради із земель міністерства оборони (а.с.26).

Згідно з виписки з рішення виконкому Славутської міської ради від 23.01.97р. №24 "Про земельні питання" вирішено надати МС "Мінерал" у постійне користування земельну ділянку площею 0,83 га по вул. Дзержинського у м.Славута під будівництво цеху по переробці сапонітового борошна (а.с. 27).

В матеріалах справи наявний Державний акт на право постійного користування серії І-ХМ №001301, виданий 28.12.98 МСАП "Мінерал", за яким на підставі рішення Славутської міської ради народних депутатів VII сесії XXIII скликання від 22.12.1998р. № 6 позивачу надано у постійне користування для виробничої діяльності земельну ділянкн площею 0,9093 га по вул. Дзержинського, 176 (переіменована на вул. Козацьку згідно рішення XI сесії 5-го скликання Славутської міської ради від 20.07.2007р. № 17-11/2007) (а.с. 32-35).

Відповідно до засновницького договору АТОВ „Велес", зареєстрованого 03.11.2000р., МСАП "Мінерал" реорганізовано в Аграрне товариство з обмеженою відповідальністю „Велес", який є правонаступником МСАП "Мінерал" (а.с. 51-67).

08.10.2013 КП "Славутське бюро технічної інвентаризації" виготовлена інвентаризація адміністративно-складської будівлі площею 857,8 кв.м. по вул. Козацька,176 у м. Славута та виданий технічний паспорт (а.с. 37).

Окрім того, позивачем надано довідку про майно підприємства станом на 31.09.2014р., згідно з якою адміністративно-складська будівля площею 857,8 кв.м. знаходиться на балансі позивача балансовою вартістю 86261,81грн., залишковою вартістю 68624 грн. (а.с. 42).

Згідно Висновку про вартість майна №116 від 11.12.2014р., проведеного оцінювачем Приватним підприємцем Худецьким В.В., вартість адміністративно-складської будівлі площею 857,8кв.м. по вул. Козацька,176 у м.Славута становить 68642 грн. (а.с. 99).

В матеріалах справи міститься лист КП "Славутське бюро технічної інвентаризації" №187 від 09.12.2014р., адресований позивачу, згідно якого останнього повідомлено, що згідно архівних даних нежитлова будівля площею 857,8 кв.м. по вул. Козацькій,176 в м. Славута станом на 28.12.2012р. не зареєстрована (а.с. 101).

Згідно Висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.02.15р. №108/15-26, проведеної Хмельницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за ухвалою суду від 15.01.15, об'єкт, зазначений як адміністративно-складське приміщення по вул. Козацька, 176, м. Славута є нерухомим майном площею 857,8кв.м. та відповідає будівельним та іншим нормам та правилам, зокрема, СниП2.11.01-85, СниП2.09.02-85, ДБН В.1.2-14-2009, СТТУ БС 01-03 (а.с. 132-139).

В обгрунтування позовних вимог та доведення факту добросовісного заволодіння позовних вимог, позивачем долучено до матеріалів справи докази сплати земельного податку в 2013-14рр. (а.с. 62-72), укладення договору від 01.03.1998р. з Шепетівською КЕЧ про відпуск електроенергії позивачу та укладення договору МС "Мінерал" в квітні 2000 р. з ДАЕК „Хмельницькобленерго" в особі Славутського РЕМ про надання електричної енергії (а.с. 73-74).

Аналізуючи встановлені обставини у даній справі та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних у даній справі.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання за останнім права власності за набувальною давністю на адміністративно-складську будівлю загальною площею 857,8 кв.м. по вул. Козацькій, 176 в м.Славута Хмельницької області.

Відповідно до приписів частин 1, 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При цьому, наведені правила щодо застосування набувальної давності введенні в дію, починаючи з 01.01.2004р., тобто з моменту прийняття Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України правила ст.344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Отже, перебіг десятирічного строку володіння нерухомим майном розпочався 01.01.2001р.

За змістом ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника, крім випадків визначених у ч. 3 ст. 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, що мають юридичне значення для правильно вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

При цьому, як свідчать встановлені обставини у даній справі, відповідач жодним чином у встановленому законом порядку не виразив наміру щодо надання спірного нерухомого майна у володіння позивачу. В матеріалах справи наявні лише докази про передачу в оренду земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об'єкт нерухомості, а саме рішення сесії Славутської міської ради від 22.12.98 №6 та державний акт на право постійного кристування від 28.12.98р.

Виходячи з вимог даної норми матеріального права набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності, тобто, можливість визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відзначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю виступає попередній власник (його правонаступник) або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У даному випадку, відповідачами є Славутська міська рада та виконавчий комітет Славутської міської ради, у комунальній вланості яких перебуває спірний об'єкт нерухомого майна відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1281 від 22.10.1996р. „Про передачу майна військових містечок, що перебуває у державній власності, до комунальної власності місцевих органів самоврядування" та Акту прийомки (передачі) будівель, споруд на території в/містечка №1 від 12.12.1996р. №4.

Виходячи із системного аналізу наведених вище норм матеріального Закону, колегія суддів відзначає, що однією із безумовних підстав для застусування положень ст. 344 ЦК України є встановлення факту добросовісного заволодіння чужим майном. Натомість, як свідчать матеріали справи, позивачу було відомо про те, що МСАП "Мінерал" було передано у користування земельну ділянку комунальної форми власноті, відтак, будівля, що знаходиться на ній, є об'єктом власності територіальної громади в особі уповноваженого органу. Тобто, скаржник виходячи зі змісту наявних у справі матеріалів знав та був проінформованої щодо наявності на земельній ділянці спірного об'єкта нерухомості, проте не вжив у встановленому законом порядку заходів (згідно Закону України „Про оренду державного майна") щодо оформлення права користування зазначеним майном.

В сукупності, наведені факти свідчать про те, що позивачу було відомо про відсутність врегулювання питання в частині встановлення правового режиму об'єкта нерухомого майна на користь останнього.

Окрім того, для застосування у даному випадку ст. 344 ЦК України визначальним є встановлення власника майна або безхазяної речі, яка перебуває у позатитульному володінні іншої особи. У даному випадку, встановлено, що таким власником майна виступає Славутська міська рада, яка підтвердила факт незаконного володіння нерухомим майном позивачем та заперечує подальше його здійснення позивачем.

Отже, МС „Мінерал" м.Славута, правонаступником якого став позивач, не був позбавлений можливості встановити власника нерухомого майна, відтак, доводи скаржника про добросовісність заволодіння спростовуються.

З урахуванням ст. 397 ЦК України, колегія суддів зауважує, що встановлена законом презумпція правомірності фактичного володіння у жодному разі не може діяти усупереч законним інтересам проти власника, у тому числі й щодо такого власника, який у належний спосіб не оформив свої повноваження.

Посилання скаржника у додаткових поясненнях на те, що це може бути інша будівля ніж зазначено у Акту прийомки (передачі) будівель, споруд на території в/містечка №1 від 12.12.1996р. №4 та додатках до нього, так як у позивача вона обліковується як адміністративно-складська площею 857,8 м.кв., а по акту передавалася "хранилище для техники" площею 759 м.кв. не підтведжується матеріалами справи, оскільки у Акті прийомки (передачі) будівель, споруд на території в/містечка №1 від 12.12.1996р. №4 та додатках до нього (а.с. 24,25,58,59) не зазначено площі будівлі, зі схеми земельної ділянки до акту вбачається, що інших бувель на ній немає, а технічна інвентаризація будівлі замовлялася позивачем лише у 2013 році. При цьому позивач не маючи первинних документів на вказану будівлю міг обліковувати її під будь-якою назвою, що відмінна від назви зазначеної у Акті прийомки (передачі) будівель, споруд на території в/містечка №1 від 12.12.1996р. №4.

Відтак, колегією суддів не встановлено правових підстав для задоволення позову.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

При цьому, доводи скаржника стосовно того, що рішеннями виконкому або Славутської міської ради з моменту підписання 12.12.1996р. акта приймання - передачі №№ 4 не вирішувалося питання про прийняття до власності територіальної громади міста Славута спірної будівлі та оформлення права комунальної власності, не спростовують факту недобросовісного заволодіння позивачем спірним нерухомим майном. Адже, як встановлено вище, останній був проінформований про наявність такого майна та про його правову природу.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2015 р. у справі №924/1770/14 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2015 р. у справі №924/1770/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Аграрного товариства з обмеженою відповідальністю "Велес" - без задоволення.

2. Справу №924/1770/14 повернути в господарський суд Хмельницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.