ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

05 червня 2015 р. Справа № 902/661/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Висилишеній Н.О

За участю представників сторін:

позивача: Панасюк Г.П - за довіреністю;

відповідача: Герус Р.В. - за довіреністю

Розглянувши в відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом:Обласної асоціації "Вінницька громадська телерадіокомпанія "Вінниччина" (вул. Театральна, 15, м. Вінниця, 21050)

до:Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21000)

про визнання договору дійсним

ВСТАНОВИВ :

До господарського суду Вінницької області звернулася Обласна асоціація "Вінницька громадська телерадіокомпанія "Вінниччина» з позовом до Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області про визнання дійсним договору оренди нерухомого майна № 5 від 01.07.2001 року.

Позов мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем 01.07.2001 року було укладено договір оренди нерухомого майна терміном до 31.12.2016 року.

Разом з тим, відповідач незаконно прийняв рішення про відмову від договору в односторонньому порядку, посилаючись на ст. 782 ЦК України та ст. 188 ГК України, оскільки лист про відмову від договору позивачу не направлявся, а договором не передбачено право на розірвання договору в односторонньому порядку.

За таких обставин, позивач вважає, що договір не є розірваним в односторонньому порядку та є дійсним, про що і ставить перед судом питання про встановлення даного факту - визнання договору оренди нерухомого майна дійсним.

Ухвалою суду від 14.05.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 02.06.2015 р.

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 05.06.2015 року для надання можливості представнику відповідача надати до суду оригінали документів.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Між позивачем та відповідачем 01.07.2001 року укладено договір № 5 оренди приміщень в адмін. Будинку по вул. Театральній 15., терміном дії з 01.07.01 по 31.12.16 р. (п.2.1.)

Згідно п. 1.1. договору, орендар (позивач) прийняв в оренду нежитлове приміщення площею 1060,4 кв.м. , що складається з:

- підвал № 3,4,12,13,14,15,16,29,32,33, і половини приміщень 1,2 (за інвентарною справою адмінбудинку) - 551,1 кв.м.;

- 1 поверх: хол - 18,9 кв.м. (1/3 половини хола) і половина сходової клітини - 24,8 кв.м;

- 2 поверх: половина сходової клітини - 24,6 кв. м.;

- 3 поверх: частина сходової клітини - 40,0 кв. м.;

- 4 поверх: № 1-10 (за інвентарною справою адмінбудинку) площею 401, кв. м.

Розділом 4 визначено порядок розрахунків за користування орендованим майном.

Додатками до договору № 5 внесено зміни до договору оренди щодо орендованої площі, та щодо порядку проведення розрахунків.

Так, зокрема додатковими угодами від 01.01.2009 року та від 01.02.2009 року внесено зміни до п. 4.1. договору, щодо розміру орендної плати.

05.05.2014 року орендодавець (відповідач), керуючись ст. 782 ЦК України, звернувся з листом до орендаря (позивача) про відмову від договору у зв'язку з несплатою протягом 3 місяців за користування об'єктом оренди, та з вимогою повернути майно власнику.

Разом з тим, позивач вказує на відсутність такого листа, та на відсутність згоди орендаря на розірвання договору.

Так, в судове засідання з'явилися представники сторін.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити зокрема з таких підстав:

- одностороння відмова від договору не допускається, а своєї згоди на розірвання договору позивач не надавав;

- у листі про відмову від договору відсутні відмітки про те, що саме позивач його отримав;

- порядок розірвання договору визначений п. 5.2. Договору (за згодою сторін);

- сторони досягли усіх істотних умов договору, у зв'язку з чим, згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним.

Так, з наведених вище та інших підстав позивач просить суд визнати договір оренди приміщення дійсним.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та, посилаючись на письмові пояснення, просив суд у його задоволенні відмовити, зокрема з таких підстав:

- сторонами договору було досягнуто усіх істотних умов договору, у зв'язку з цим у сторін виникли відповідні зобов'язання;

- відповідач відмовився від договору на підставі ст. 782 ЦК України у зв'язку з несплатою орендної плати, а не у зв'язку з його недійсністю.

Заслухавши представників сторін, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши в сукупності надані у справі докази та надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звернутися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 20 ГК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Норми ст.20 ГК України та ст.16 ЦК України закріплюють, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і визначають способи судового захисту, проте, такий спосіб захисту як визнання договору дійсним зазначеними нормами не передбачений.

Також ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, суд зазначає, що позивач, наполягаючи на можливості судового захисту цивільного права або інтересу і у інший спосіб, не доводить існування будь-яких інших норм закону або умов договору, якими був би встановлений саме такий спосіб.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Заявлена позивачем вимога про визнання договору дійсним не призводить до поновлення порушеного права, а спрямована на встановлення певного юридичного факту.

Обрання неправильного способу захисту порушеного права або оспорюваного інтересу унеможливлює задоволення позовних вимог і тягне за собою відмову в позові.

Згідно п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.15 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

Одночасно суд відмічає, що підставами звернення до суду з позовом, не слугували ухилення від нотаріального посвідчення договору або його не посвідчення, що регульовані ст.ст. 219-220 ЦК України, а підставами позову є розірвання договору з підстав невиконання його умов у частині своєчасної сплати орендної плати, що визначено ст. 782 ЦК України.

У свою чергу сторони за договором при його укладанні досягли усіх істотних умов, визначених ст.ст. 626-628, 638 ЦК України, а тому в силу ст. 640 ЦК України договір є укладеним з дня його підписання.

Разом з тим, підстави для відмови від договору, що визначені ст. 782 ЦК України, надають право на розірвання договору в односторонньому порядку, а не вказують на його недійсність, при цьому дійсність самого договору сторонами не оспорюється.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання договору оренди приміщення дійсним задоволенню не підлягає.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115, ГПК України суд, -

ВИРІШИВ :

1.У позові відмовити.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України 10 червня 2015 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи