ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"02" червня 2015 р. Справа № 918/486/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали"

до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

про визнання припиненим договору застави майна, усунення перешкод у розпорядженні майном

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін

від позивача: Новиков О.Є., дов. від 05.02.2015 року

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання припиненими договорів застави майна та про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

06.03.2008 року між позивачем (кредитор) та ТОВ "Інвестжитлобуд" (позичальник) укладено договір невідновлювальної кредитної лінії № 730/008-ОК2С (кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 1 800 000,00 грн. під 14,5% річних з кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 04.02.2011 року.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем (заставодержатель) та позивачем (заставодавець) укладено договори застави майна № 730/008-ОК2С/З та № 730/008-ОК2С/2 від 06.03.2008 року, за якими заставодавець передає в заставу заставодержателю у якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором таке майно: обладнання цегельного заводу згідно з описом (додаток № 1), що є невід'ємною частиною цього договору, заставною вартістю 502 600,00 грн., обладнання - сверловину водозапірну, водонапірну башню, загальною заставною вартістю 65 300,00 грн., що знаходиться за адресою: вул. Барона Штейнгеля,88, с. Городок, Рівненський район, Рівненська область.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області у справі № 8/30 від 24.04.2015 року позичальника - ТОВ "Інвестжитлобуд" ліквідовано, про що до ЄДРЮОФОП внесено відповідний запис.

Отже, зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із ліквідацією позичальника, припинилися, а відтак припинилася зобов'язання за договорами застави, які є похідними від основного.

Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати припиненими договори застави майна та усунути перешкоди у розпорядженні майном шляхом зняття заборони та реєстрації припинення речових прав (заборони на відчуження майна).

У матеріально-правове обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ст.ст. 317, 319, 391, 609 ЦК України, ст.ст. 3, 28 Закону України "Про заставу".

Ухвалою від 14.05.2015 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 25.05.2015 року.

У судовому засіданні 25.05.2015 року оголошено перерву до 02.06.2015 року.

02.06.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшло клопотання про передачу цієї справи за підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд встановив таке.

Як вбачається з позовної заяви, її предметом є визнання припиненими правовідносин за договорами застави, а також зняття заборони та реєстрації припинення речових прав (заборони на відчуження майна).

Позовні вимоги ТОВ "Городоцький завод "Будматеріали" адресовані до ПАТ "Укрсоцбанк" як сторони за договорами застави майна № 730/008-ОК2С/З та № 730/008-ОК2С/2 від 06.03.2008 року.

ТОВ "Городоцький завод "Будматеріали" вважає вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття заборони та реєстрації припинення речових прав (заборони на відчуження майна) речово-правовими, а не зобов'язально-правовими, тобто такими, що підлягають розгляду за місцезнаходженням майна (виключна підсудність, визначена ст. 16 ГПК України).

Якщо предметом позову є права на майно, такі позови пред'являються до господарського суду за місцезнаходженням цього майна. У той же час правила виключної підсудності не поширюються на позови, що виникають із зобов'язань щодо прав на рухоме та нерухоме майно (найм, оренда, застава тощо). До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності.

При цьому суд зазначає, що для визначення підсудності має значення не спосіб формулювання позивачем вимог до відповідача, а їхній дійсний зміст (перевага змісту над формою).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

До забезпечувальних обтяжень належать застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору (п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень").

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 577 ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

У разі припинення права застави на рухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

За п. 24 Постанови КМ України № 830 від 05.07.2004 року "Про затвердження Порядку ведення Державному реєстрі обтяжень рухомого майна" відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.

Враховуючи викладене вбачається, що обтяження на рухоме майно ґрунтується на договорах застави майна, виникнення та припинення якого пов'язується із укладенням договору та припиненням правовідносин за ним, та внесенням відповідних відомостей до реєстру, які здійснюються заставодержателем.

З огляду на викладене вбачається, що спір ґрунтується на зобов'язальних правовідносинах, що виникли на підставі договорів застави майна (у зв'язку з їх укладенням та припиненням), а вимога позивача про зняття заборони та реєстрації припинення речових прав (заборони на відчуження майна) є похідною від припинення правовідносин за договорами застави майна.

Зважаючи на викладене та з метою недопущення спорів про підсудність цього спору, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Зобов'язання є одним з видів цивільних правовідносин і мають усі ознаки останніх. Разом з тим вони мають і специфічні риси, що дозволяють виокремити їх із загальної сукупності цивільних правовідносин і, зокрема, відокремити від речових відносин (захист яких здійснюється шляхом визнання права власності на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні майном тощо).

Залежно від способу задоволення інтересів уповноваженої особи розрізняють речові і зобов'язальні правовідносини. У речових правовідносинах інтерес уповноваженої особи задовольняється за рахунок корисних властивостей речей шляхом безпосередньої взаємодії з річчю. В зобов'язальних правовідносинах інтерес особи може бути задоволений тільки за рахунок певних дій зобов'язаної особи при наданні особі певних матеріальних благ. Речові правовідносини реалізуються діями самої уповноваженої особи. Тому її юридичний інтерес буде цілком задоволений, якщо ніхто не перешкоджатиме її поведінці. Так, юридичний інтерес власника буде задоволений, якщо ніхто не буде йому перешкоджати на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися речами, які йому належать. Через це в речових правовідносинах зобов'язані особи виконують пасивну роль, утримуючись від певних дій. Зобов'язальні ж правовідносини реалізується шляхом здійснення певних дій зобов'язаною особою. Тому юридичний інтерес уповноваженої в зобов'язальних правовідносинах особи може бути задоволений лише за допомогою здійснення зобов'язаною особою дій на її користь.

Таким чином, речові права реалізуються безпосередньо уповноваженою особою, реалізація ж зобов'язальних правовідносин завжди пов'язана з виконанням обов'язку конкретною зобов'язаною особою (боржником). Через це в зобов'язальних правовідносинах зобов'язані особи вчиняють активні дії для надання матеріальних благ уповноваженій особі.

Отже, об'єктом речових правовідносин є речі, майно. До них належать відносини власності. У зобов'язальних відносинах об'єктом є дії.

З наведеного вбачається, що по-перше, речові правовідносини опосередковують приналежність майна певній особі на праві власності або іншому речовому праві і цим уособлюють статику відносин, що регулюються цивільним правом. Зобов'язальні правовідносини, на відміну від речових, опосередковують переміщення майнових благ від однієї особи до іншої, а тому становлять динаміку відносин, що входять до предмета цивільного права. По-друге, речові правовідносини є абсолютними, оскільки їх суб'єктний склад невизначений: власнику (іншому титульному володільцеві) протистоїть необмежене коло осіб, зобов'язаних утримуватися від порушення права власності (іншого речового права). Суб'єктний склад усіх зобов'язальних правовідносин, навпаки, завжди конкретизований: особа має право по відношенню до іншої, чітко визначеної, особи, яка перед нею зобов'язана. Іншими словами, зобов'язальним правовідносинам властива чітка персоніфікація суб'єктного складу, вони юридично пов'язують лише конкретних осіб. Тому їх характеризують як відносні правовідносини. По-третє, речові і зобов'язальні правовідносини різняться за юридичними об'єктами. Об'єктом речових правовідносин є речі. Юридичним об'єктом зобов'язальних правовідносин виступає поведінка зобов'язаної особи, а його матеріальним об'єктом виступає певне майнове благо. Тобто такі відносини дійсно нерідко виникають з приводу майнових благ, включаючи речі, однак безпосередньо на блага вони не спрямовані. Звідси випливає четверта відмінність, що корениться у сутності суб'єктивних прав у речових і зобов'язальних правовідносинах. Речові правовідносини закріплюють можливість особи безпосередньо панувати над річчю, виключаючи сторонній вплив на неї. Вони встановлюють безпосереднє відношення особи до речі, надають можливість використовувати її у власних інтересах без участі інших осіб. Тобто особа має право на власні дії. У зобов'язальних правовідносинах управомочена особа може задовольнити свій інтерес лише через дії зобов'язаної особи. Хоча вступаючи до таких правовідносин особа може мати за кінцеву мету отримання майна, її право завжди спрямоване на конкретну особу - це право вимоги, право на задоволення майнового інтересу за допомогою дій іншої особи. Отже, суб'єктивне право у зобов'язальних правовідносинах за своєю сутністю є правом на дії іншої особи.

Враховуючи викладене вбачається, що вказаний спір ґрунтується на зобов'язально-правових відносинах, оскільки суб'єктний склад учасників судового процесу визначений на підставі сторін договору, тобто є конкретно визначеним, фактично-правовою підставою заявлених позовних вимог є договори застави майна, а предметом позову - вимога управомоченої особи (ТОВ "Городоцький завод "Будматеріали") до зобов'язаної особи (ПАТ "Укрсоцбанк") про виконання обов'язку у зв'язку з припиненням правовідносин за договорами застави майна.

У силу вимог ч. 2 ст. 15 ГПК України справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

У свою чергу, відповідач у справі зареєстрований у м. Києві.

За п. 6 ч. 3 ст. 104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо рішення прийнято господарським судом з порушенням правил предметної або територіальної підсудності, крім випадків, передбачених у ч. 3 ст. 17 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 17 ГПК України якщо справа не підсудна даному господарському суду, матеріали справи надсилаються господарським судом за встановленою підсудністю не пізніше п'яти днів з дня надходження позовної заяви або винесення ухвали про передачу справи. Ухвалу про передачу справи за підсудністю може бути оскаржено. Справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Зважаючи, що станом на дату звернення до господарського суду з цією позовною заявою, вказана справа не була підсудна Господарському суду Рівненської області, відтак остання підлягає передачі до Господарського суду м. Києва.

Крім того, 02.04.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява.

У силу вимог ст. 60 ГПК України відповідач має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати до позивача зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов'язаний з первісним. Подання зустрічного позову провадиться за загальними правилами подання позовів.

Враховуючи, що зустрічний позов подається для спільного розгляду із первісним позовом, тобто до того суду, у провадженні якого знаходиться останній, отже вирішення питання про пов'язаність зустрічного позову з первісним, а також дотримання при його поданні вимог ГПК України має вирішуватися Господарським судом м. Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 17 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Надіслати матеріали справи № 918/486/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Городоцький завод "Будматеріали" до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання припиненими договорів застави та про усунення перешкод у розпорядженні майном за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Суддя Андрійчук О.В.