КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2015 р. Справа№ 910/26919/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Суденко Р.В. - представник, Яцук С.В. - представник

від відповідача - 1: не з'явився;

від відповідача - 2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Сервет"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 28.01.2015р.

у справі № 910/26919/14 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримсплав", Приватного підприємства "Сервет"

про стягнення заборгованості за крединим договором в розмірі 23 476 835, 35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримсплав", Приватного підприємства "Сервет" про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 23 476 835, 35 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 28.01.2015р. у справі №910/26919/14 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримсплав" та Приватного підприємства "Сервет" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" заборгованість по поверненню кредитних коштів в розмірі 19 411 939 грн. 31 коп., заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 616 706 грн. 27 коп., пеню в розмірі 77 352 грн. 61 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 73 080 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - 2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає, що 30.12.2010 р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестційний банк» та ТОВ «Кримсплав» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надає позивачу кредитні кошти в межах відкритої відновлювальної кредитної лінії. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між позивачем та відповідачем-2 був укладений договір поруки № 28С-10/П-1 від 30.12.2010 р.

Строк користування кредитною лінією за пунктом 2.1 кредитного договору становив з 30.12.2012 р. до 21.12 2012 р.

Скаржник зазначає, що укладаючи додаткову угоду № 11 до кредитного договору сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Отже, на час звернення до суду право позивача було порушено за несплату лише двох періодичних платежів і позивач має право ставити перед судом позовні вимоги по стягненню з відповідача-1 та відповідача-2 лише в межах порушеного права.

Крім того, апелянт зазначає, що позивач не ставить перед судом вимогу про розірвання кредитного договору та стягненню всіх сум заборгованості, відповідно до ст. 611, ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК Українидоговір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однією з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною, але ж такої вимоги не висунуто позивачем і тому вимоги про повернення всієї суму кредитної лінії є безпідставними.

Тобто, укладаючи договір позивач та відповідач несли відповідні ризики, як зниження, так і підвищення курсу валют, зміни фінансово- економічної ситуації в країні. В Україні сталися непередбачувані на час укладення кредитного договору обставини - окупація Криму, де знаходиться юридична особа відповідач-1.

На підставі додаткової угоди № 6 від 26.12.2011 р до кредитного договору, позивач з відповідачем -1 перевели кредитну лінію у валюту доларів США.

Скаржником зазначено, що позивач в позові не просить стягнути з відповідача-1 та відповідача-2 суми заборгованості в іноземній валюті, а просить стягнути гривневий еквівалент за офіційним курсом Національного банку України, але офіційний курс Національного банку України застосовний не на час виникнення порушеного права, а на той час, коли курс Національного банку України був максимальний та вигідний позивачу, в зв'язку із чим апелянт не погоджується із розрахунками позивача стосовно розміру заборгованості, а також нарахованої на цю суму пені та відсотків за користуванням кредитними коштами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2015р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/26919/14.

21.04.2015 року розгляд справи відкладено на підставі ст. 77 ГПК України.

21.05.2015 року представники відповідача 1 та 2 в судове засідання не з»явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати необхідних заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Вислухавши думку представників позивача, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача 1 та 2.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне.

30.12.2010 р. між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Кримсплав" було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 28С-10.

Відповідно до умов договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 20 000 000,00 грн. (ліміт кредитної лінії) на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором (п. 2.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 21.12.2012 р., відповідно до графіку зменшення ліміту кредитної лінії.

Проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 19 процентів річних.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що нарахування банком процентів здійснюється з дати першої оплати розрахункових документів позичальника з позичкового рахунку по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів. При розрахунку процентів використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році.

Між сторонами було укладено низку договорів про внесення змін до кредитного договору, якими сторони, зокрема, змінили проценту ставку, яка підлягає сплаті за користування кредитом, визначили графік зменшення ліміту кредитної лінії.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитними договором 30.12.2010 р. між позивачем та ПП "Сервет" було укладено договір поруки № 28С-10/П-1, відповідно до умов якого поручитель у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором по сплаті банку: заборгованості по наданому кредиту в розмірі 20 000 000,00 грн.; процентів, нарахованих за користування кредитом (у тому числі, у разі прострочення виконання зобов'язання по повернення кредиту, процентів за неправомірне користування кредитом); неустойки (штрафу, пені); збитків, завданих кредиторові зобов'язаний виконати зобов'язання по сплаті вказаних вище і несплачених позичальником сум кредитору.

Пунктом. 2.2. договору поруки визначено, що у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед банком як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з наявних у матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку позичальника вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, а саме надав відповідачу - 1 кредит у належному розмірі.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 N 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Місцевий суд дійшов висновку про те, що додані позивачем до позовної заяви банківські виписки по особовому рахунку позичальника є первинними документами, а відповідно, і належними та допустимими доказами в розумінні статей 33-34 ГПК України, тому приймаються до уваги судом.

З наданих позивачем банківських виписок вбачається, що у позичальника обліковується перед банком заборгованість по поверненню кредитних коштів в розмірі 1 438 241,04 доларів США та заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 45 692,10 доларів США.

Відповідачем - 1 не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо існування у відповідача - 1 перед позивачем заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування, відповідно до Кредитного договору, а тому суд дійшов висновку, що у позичальника існує заборгованість по поверненню кредитних коштів у вищезазначеному розмірі.

Крім основної суми заборгованості позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь пеню в розмірі 77 352,53 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту та/або процентів за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

Умовами договору поруки, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, передбачено солідарну відповідальність поручителя по сплаті пені за неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором.

29.09.2014 р., у зв'язку із залишенням без відповіді звернення позивача до відповідача - 1 з вимогою про дострокову сплату (погашення) заборгованості за кредитним договором, як була отримана відповідачем - 1 27.08.2014 р., позивачем було направлено на адресу відповідача - 2 вимогу про виконання зобов'язань за кредитним договором та договором поруки.

Враховуючи вищеперелічене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, стосовно того, що заявлені позивачем вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, з урахуванням пені, в загальному розмірі 23 476 835,35 грн. підлягають задоволенню.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що стосується посилання скаржника на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» слід зазначити, що зазначений закон не містить норми про звільнення від зобов'язань та відповідальності суб'єктів господарської діяльності за господарськими зобов'язаннями один перед одним.

Стаття 5 вищезазначеного закону визначає, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З посиланням на вказану норму скаржник намагається перкласти відповідальність на іншого суб'єкта. Проте такі доводи скаржника є безпідставними.

Оскільки ПАТ «Промінвестбанк» перебуває на території України, то ця норма не відноситься до позивача, а стосується прав осіб, яким заподіяно шкоду на території Автономної Республіки Крим, вимагати відшкодування збитків, заподіяних внаслідок окупації території Криму з Російської Федерації.

Відповідачами не доведено, що внаслідок окупації позичальник не може виконувати зобов'язання саме за кредитним договором, а також не доведено, що окупація та виконання кредитного договору перебувають між собою у причинно- наслідковому зв'язку.

Більш того, як вбачається з електронного Реєстру підприємств РФ відповідач-1 перереєструвався за російським законодавством та продовжує свою діяльність на території Криму.

Крім того, відповідачами не подано доказів навіть намагання виконати зобов'язання шляхом переказу коштів.

Стосовно заперечень скаржника вимог позивача у гривні, то слід заважати на таке, за приписами ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки оплати не було, позивач просив стягнути суму в еквіваленті до суми боргу на час розгляд справи, що відповідає ст. 533 ЦК України.

Жодний нормативний акт не містить таке поняття, як вигідний чи невигідний для позивача курс долара на час розгляду справи.

Також слід додати, що вже на цей час рішення відповідачами не виконано, курс долара США по відношенню до гривні виріс та вже складає 23,481944 грн. за долар США, а тому немає підстав для твердження про неправомірність рішення чи вигідність курсу для позивача, що вже призвело до збитків позивача внаслідок курсової різниці.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Сервет" на рішення Господарського суду м. Києва від 28.01.2015р. у справі № 910/26919/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 28.01.2015р. у справі № 910/26919/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/26919/14 повернути до Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська