КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 910/3222/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Ходаківського М.Д. - дов. б/н від 12.11.2014 р.

від відповідача Хаменушко Н.В. - дов. №11 від 26.05.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації

«Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»

на рішення

господарського суду міста Києва

від 02.03.2015 р. (суддя Отрош І.М.)

у справі №910/3222/15-г

за позовом Всеукраїнської громадської організації

«Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»

(далі - ВГО «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів»)

до Державного підприємства «Український

лісогосподарський центр консалтингу та логістики

«Укрлісконсалтинг» (далі - ДП «Укрлісконсалтинг»)

про визнання недійсними додатків та додаткових угод до

договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.03.2015 р. у справі №910/3222/15-г у позові відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за не доведення обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального права. Так, за твердженнями апелянта, судом першої інстанції не з'ясовувались та не встановлювались реальні витрати відповідача згідно спірного договору та додатків до нього, які позивач просив визнати недійсними, суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів, які би доводили факт обману тощо. На думку апелянта, спірні додатки до договору про відшкодування витрат балансоутримувачем на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 26.07.2006 р. (далі - Договір про відшкодування витрат) є такими, що укладені під впливом обману, а відтак мають бути визнані судом недійсними на підставі ст. 230 ЦК України тощо.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями, справу №910/3222/15-г за апеляційною скаргою ВГО «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.04.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.05.2015 року.

В зв'язку з перебуванням головуючого судді Дикунської С.Я. на лікарняному, судове засідання 12.05.2015 р. не відбулося.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 р., у зв'язку з перебуванням судді Алданової С.О. у відпустці та судді Коршун Н.М. на лікарняному, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 р. розгляд справи №910/3222/15-г призначено на 09.06.2015 року.

Розпорядженням заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р. з огляду на вихід судді Алданової С.О. з відпустки та судді Коршун Н.М. з лікарняного, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р. апеляційну скаргу ВГО «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судове засідання 09.06.2015 р. з'явилися представники сторін, представник позивача (апелянта) доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати за наведених в скарзі підстав та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ВГО «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» з вимогами до ДП «Укрлісконсалтинг» про визнання недійсними: додатку від 26.07.2006 р. до Договору про відшкодування витрат (Розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача); додатку від 01.01.2007 р. до Договору про відшкодування витрат (Зміни та доповнення до Договору про відшкодування витрат); додаткової угоди №177/ор від 01.12.2008 р. до Договору про відшкодування витрат; додаткової угоди №4/дод від 01.01.2009 р. до Договору про відшкодування витрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач наголосив на навмисному введення його в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо дійсного розміру тарифів на технічне обслуговування та експлуатаційні витрати, тому вищезгадані додатки та додаткові угоди до Договору про відшкодування витрат мають бути визнаними судом недійсними на підставі ст. 230 ЦК України тощо.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників процесу, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про безпідставність й необґрунтованість позовних вимог та відмовив у їх задоволенні.

Так, відмовляючи в позові, місцевий суд вважав, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач мав довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. За висновками суду, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман - це результат умисних дій (бездіяльності) однієї із сторін. Суд встановив, що позивачем не доведено наявності обставин, існування яких є підставою для визнання спірних додатків та додаткових угод до Договору про відшкодування витрат недійсними, зокрема, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту обману, як і наявності умислу в діях (бездіяльності) відповідача, тому дійшов висновку, що права та законні інтереси позивача не порушено й в позові відмовив. Оскільки права позивача не є порушеними, суд не знайшов підстав для застосування позовної давності тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановлено матеріалами справи, 25.07.2006 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавцем) та ВГО «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендарем) укладено договір оренди №3393 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - Договір оренди), за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 111,20 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21, перший поверх, кімнати №№ 2, 3, 7 та 8, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Крона», вартістю 44 9248,00 грн. за експертною оцінкою станом на 30.04.2006 р.

На підставі п. 5.8 Договору оренди орендар зобов'язався укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Так, 26.07.2006 р. між Державним підприємством «Крона», правонаступником якого є ДП «Укрлісконсалтинг» (балансоутримувачем) та ВГО «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» (орендарем) укладено Договір про відшкодування витрат, за умовами якого балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі за адресою: м. Київ, вул. Нижній Вал, 21 загальною площею 111,20 кв.м., а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання згаданих робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим Договором.

Відповідно до п. 5.1 Договору про відшкодування витрат, його укладено на строк дії Договору оренди. Зміни або доповнення до Договору про відшкодування витрат допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення, які пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надання на розгляд іншою стороною (п. 5.2 Договору про відшкодування витрат). Згідно п. 7 цього Договору додатки до нього є невід'ємною складовою його частиною.

В подальшому, додатком від 26.07.2006 р. до Договору про відшкодування витрат сторони визначили розрахунок щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги балансоутримувача та зазначили, що вартість технічного обслуговування становить 992,00 грн. на місяць, вартість експлуатаційних витрат становить 418,00 грн. на місяць, разом 1 410,00 грн. на місяць.

Додатком від 01.01.2007 р. до Договору про відшкодування витрат, у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів сторони внесли зміни до експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 1 523,66 грн. за технічне обслуговування та 703,84 грн. за експлуатаційні витрати.

01.12.2008 р. додатковою угодою №177/ор про внесення змін до Договору про відшкодування витрат, у зв'язку із значним ростом розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 2 232,22 грн. за технічне обслуговування та 1 037,28 грн. за експлуатаційні витрати.

01.01.2009 р. додатковою угодою №4/дод про внесення змін до Договору про відшкодування витрат, через значний ріст розцінок і тарифів, сторони внесли зміни до експлуатаційних, комунальних та інших послуг балансоутримувача та встановили їх на рівні 3 817,10 грн. за технічне обслуговування та 1 773,75 грн. за експлуатаційні витрати.

Предметом спору у справі є вимога позивача про недійсність додатків від 26.07.2006 р. та від 01.01.2007 р. до Договору про відшкодування витрат, а також додаткової угоди №177/ор від 01.12.2008 р. та додаткової угоди №4/дод від 01.01.2009 р. до цього Договору як таких, що укладені під впливом обману, а відтак мають бути визнані судом недійсними на підставі ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадку та порядку, визначених цивільним законодавством.

Положеннями ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207, ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено приписами ст. 203 ЦК України. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 статті 229 ЦК України).

З аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинені діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Відповідно до п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. №11, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, зокрема, статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Крім цього, в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відтак обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З огляду на наведене, висновки місцевого суду про те, що фіксований розмір платежів за технічне обслуговування та експлуатаційні витрати є погодженим волевиявленням сторін, надані Комунальним підприємством «Центральний Подільського району міста Києва» розрахунки, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не є підставою для визнання спірних додатків та додаткових угод недійсними на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки не доводять факту обману.

На підставі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивач не довів факту обману при вчиненні спірних правочинів, місцевим судом мотивовано спростовано позицію позивача по справі та законно відмовлено позивачу в задоволенні його позову.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнська асоціація пенсіонерів» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2015 р. у справі №910/3222/15-г - без змін.

Матеріали справи №910/3222/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун