ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа № 922/913/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Потапенко В.І.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Ворожбянов А.М.,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№2878 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 21.04.15 у справі № 922/913/15

за позовом Харківська міська рада, м.Харків

до ФОП ОСОБА_3 , м.Харків

про поверненя майна та відшкодування доходів

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 році позивач - Харківська міська рада, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, про повернення безпідставно набутого майна та відшкодування доходів, які були одержані від цього майна у розмірі 988 831,04 грн., з посиланням на те, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,1891 га по АДРЕСА_1 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1", яка належить йому на праві власності; використання земельної ділянки, на думку позивача, здійснюється відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки останній речові права на відповідну земельну ділянку не зареєстрував, не набув належних прав власності або користування такою земельною ділянкою, посилаючись на положення ст.ст.1212-1214 ЦК України позивач обґрунтовує безпідставне набуття відповідачем земельної ділянки.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.04.2015 року по справі №922/913/15 ( суддя Калініченко Н.В.) в задоволенні позову відмовлено, з посиланням на те, що майно (земельна ділянка) не є безпідставно набутим враховуючи, що на ній знаходиться будівля, яка належить відповідачу на праві власності та повернення земельної ділянки приведе до порушення права відповідача на будівлю, яка належить йому на праві власності, недоведеність розміру доходів.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить частково скасувати рішення господарського суду від 21.04.2015 року у справі №922/913/15, щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь Харківської міської ради доходу, отриманого від безпідставно набутого майна та відшкодування доходів, які були одержані від цього майна у розмірі 988831,04 грн. та прийняти в цій частині нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги позивача в цій частині.

У апеляційній скарзі зазначив, що відсутність у відповідача належним чином оформлених прав на земельну ділянку, які виникають в порядку та на підставі закону, свідчать про відсутність достатніх правових підстав для її набуття, для застосування ст.1212 ЦК України факт протиправності дій відповідача не повинен доводитись, розмір доходу, отриманого відповідачем від безпідставно набутого майна є доведеним.

Відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В заперечення на апеляційну скаргу зазначив, що вина відповідача в не оформленні договору оренди земельної ділянки відсутня, підстави для стягнення доходу не має, розмір земельної ділянки не встановлений.

Розпорядженням секретаря третьої судової палати від 02.06.15 року, у зв'язку з хворобою судді Плужника О.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Потапенко В.І.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 28 липня 2004 року ОСОБА_4 продав, а відповідач, фізична особа-підприємець ОСОБА_3, придбала нежитлову будівлю літ "Д-1" (шлакоблок, цегла), загальною площею 1 406,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу від 28 липня 2004 року, арк. спр. 61-62).

16 лютого 2005 року відповідач звернувся до міського голови із заявою про надання дозволу на розробку проекту відводу земельного ділянку приблизною площею 1406,0 кв.м., за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, для обслуговування складу (дана заява отримана - зареєстрована позивачем 16 лютого 2005 року).

20 листопада 2014 року відповідач звернувся до позивача із клопотанням від 19 листопада 2014 року про винесення на розгляд чергової сесії Харківської міської ради та розгляд питання про надання дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1 406 кв.м. з метою передачі її в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1, м. Харків та передання ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1, м.Харкова та укласти договір оренди земельної ділянки (арк. спр. 66, 67).

Зазначене клопотання залишено позивачем без реагування, що й стало підставою для звернення ФО П ОСОБА_3 (відповідач) до Київського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Харківської міської ради (позивач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

01 квітня 2015 року постановою Київського районного суду м. Харкова по справі №640/551/15-а н/п 2-а/640/24/15 визнано протиправною бездіяльність Харківської міської ради Харківської області щодо не розгляду на черговій сесії Харківської міської ради клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1 406 кв.м. з метою передачі її в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Зобов'язано Харківську міську раду Харківської області розглянути на черговій сесії Харківської міської ради клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1 406 кв.м. з метою передачі її в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Водночас, доказів набрання вказаною постановою законної сили, відповідачем до суду не надано.

10 листопада 2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1. Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що з 28 липня 2004 року по теперішній час відповідач використовує земельну ділянку за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування/ та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.125 Земельного кодексу України. Про відповідні обставини складно Акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (арк. спр. 15).

Позивач, посилаючись на лист Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 28 листопада 2014 року № 5010/9/20-33-15-04-15, зазначає, що ФО П ОСОБА_3 не нараховує та не сплачує земельний податок за земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Харкові та безпідставно користується спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим просив зобов'язати відповідача звільнити відповідну ділянку та стягнути з відповідача суму несплаченої плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

Cуд першої інстанції, надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, обгрунтовано відмовив у задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 179,181 ч.1 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки ; до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі/

Суд першої інстанції правомірно встановив, що обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля (нерухоме майно) загальною площею 1406,0 кв.м. та будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Як свідчать матеріали справи відповідач не набув права власності або права користування спірною земельною ділянкою з вини позивача, який не розглянув заяву про надання дозволу на розробку проекту відводу земельного ділянку приблизною площею 1406,0 кв.м., за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, для обслуговування складу (дана заява отримана - зареєстрована позивачем 16 лютого 2005 року), що підтверджено постановою Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/551/15-а н/п 2-а/640/24/15, якою визнано протиправною бездіяльність Харківської міської ради Харківської області.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, неодноразово звертався до міського голови про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, на якій таке майно розташоване (арк.спр. 64 - 67).

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивач визначених ч. 3 ст. 123 ЗК України або Законом України "Про звернення громадян", дій не вчинив, але посилаючись на безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки для відновлення свого порушеного права обрав спосіб захисту - зобов'язання відповідача звільнити відповідну земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Суд першої інстанції зробив правомірний висновок, що у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правової угоди, але право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю, належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача, як власника нерухомості, на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

Отже, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Окрім того, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 ЦК України є неможливим.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 988831,04 грн., як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Отже, для застосування статей 1212, 1213, 1214 ЦК України має бути доведеним факт безпідставного набуття майна, що позивачем не виконано.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що дії відповідача з набуття земельної ділянки, як наслідок придбання у власність будівлю, не порушують норм права, передбачені чинним законодавством, а тому ці дії з набуття земельної ділянки не є протиправними.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позовних вимог про повернення безпідставно набутого майна - земельної ділянки, оскільки це майно (земельна ділянка) не є безпідставно набутим враховуючи, що на ній знаходиться будівля, яка належить відповідачу на праві власності та повернення земельної ділянки приведе до порушення права відповідача на будівлю, яка належить йому на праві власності.

Колегія суддів, здійснивши системний аналіз норм діючого законодавства, вважає, що вимога про повернення безпідставно набутого майна нерозривно пов'язана з вимогою про відшкодування всіх доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, тобто не довівши факт безпідставності набуття майна, не повернувши зазначене майно у позивача не виникає право на відшкодування доходів, отриманих від безпідставно набутого майна.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що застосування ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України в даному випадку є неправомірним.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру доходів, які були одержані від цього майна.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Таким чином, розрахунок позивача про отримані доходи відповідачем оснований на припущеннях та є недоведеним.

Згідно з пунктом 287.6 статті 287 Податкового Кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину), податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, їх частини, з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Згідно ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 статті 287 Податкового кодексу України). Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Для визначення розміру податку та орендної плати відповідно до п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (стаття 23 Закону України "Про оцінку земель").

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки визначає вартість квадратного метра певної земельної ділянки.

Отже, для встановлення загальної нормативної вартості земельної ділянки необхідно встановити конкретний розмір такої земельної ділянки.

Позивач зазначає, що відповідно до Акту обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (арк. спр.15) розмір спірної земельної ділянки становить 0,1891 га.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що така позиція позивача базується на припущеннях та з достовірністю не підтверджується матеріалами справи, зокрема Акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки складено головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради; при складанні Акту позивачем не доведено наявність розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що є передумовою для визначення меж земельної ділянки. Докази наявності такої документації під час складання вказаного акту в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надані.

Відповідно до Положення про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради (додаток № 130 до рішення Харківської міської ради 6 скликання від 24.11.2010 № 07/10 в редакції рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 № 1188/13), він не має повноважень щодо визначення меж, розмірів земельних ділянок, а виконує на самоврядних засадах контрольну функцію належного використання земельних ділянок.

На підставі викладеного, позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не підтверджено розмір спірної земельної ділянки та не підтверджено розмір заявлених до стягнення грошових коштів.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем здійснено нарахування суми одержаного відповідачем доходу за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2015 року, при цьому позивачем, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не наведено мотивування, чому саме 01 січня 2012 року позивач дізнався або міг дізнатися про безпідставність володіння земельною ділянкою ФО П ОСОБА_3, на якій розташований об'єкт нерухомості, придбаний відповідачем у власність ще у 2004 році.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16, 179, 181, 316 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 206 Земельного Кодексу, ст.ст. 269, 287, 289 Податкового Кодексу України, ст.15 Закону України "Про оренду землі", ст. 23 Закону України "Про оцінку земель", ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.04.2015 р. по справі №922/913/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 08.06.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Потапенко В.І.