КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа№ 910/28586/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 27.05.2015 року

розглянувши апеляційну скаргу Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року

у справі № 910/28586/14 (головуючий суддя - Ярмак О.М., Грєхова О.А.,

Пасько М.В.)

за позовом Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «МТМ»

Жовтневого району

до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України

про визнання укладеним договору

ВСТАНОВИВ:

19.12.2014 року Концерн «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «МТМ» Жовтневого району звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України про визнання укладеним договору купівлі-продажу теплової енергії.

02.04.2014 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої просив суд спонукати відповідача укласти договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 600393 від 01.08.2014 року в редакції, запропонованій позивачем.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року по справі № 910/28586/14 позов задоволено повністю. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 02.04.2015 року, Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року по справі № 910/28586/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 27.05.2013 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає подану апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, позивач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 27.05.2015 року представник Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник Концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «МТМ» Жовтневого району у судовому засіданні 27.05.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на апеляційну скаргу. Представник позивача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року по справі № 910/28586/14 слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно зазначив суд першої інстанції, Концерн «Міські теплові мережі» створений рішенням Запорізької міської ради від 11.01.2002 року № 17 «Про створення комунальних підприємств теплових мереж». Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про природні монополії» ринок транспортування теплової енергії віднесено до сфери діяльності суб'єктів природних монополій.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання своїх функцій Концерн «Міські теплові мережі» здійснює постачання теплової енергії до нежитлового приміщення № ХІІІ першого поверху літ. А-5, загальною площею 234,2 кв.м., що знаходиться по вул. Горького, буд. 159 б, м. Запоріжжя.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, нежиле приміщення № ХІІІ першого поверху літ. А-5, по вул. Горького, буд 159 б у місті Запоріжжі належить Державній інспекції з енергозбереження на підставі договору купівлі-продажу 3802 від 21.12.2005 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 01.11.2006 року між позивачем та Державною інспекцією з енергозбереження було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії № 601181 щодо постачання теплової енергії на зазначене вище приміщення. Проте, постановою Кабінету Міністрів від 28.03.2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Державну інспекцію з енергозбереження.

Указом президента України від 13.04.2011 року № 462/2011 «Про Держане агентство з енергоефективності та енергозбереження України» встановлено, що Держане агентство з енергоефективності та енергозбереження України є правонаступником, зокрема, Держаної інспекції з енергозбереження.

З матеріалів справи вбачається, що 20.01.2012 року відповідач направив на адресу позивача лист, у якому пропонував переукласти договір про надання послуг територіальному управлінню по Запорізькій області з 01.01.2012 року у зв'язку з ліквідацією Державної інспекції з енергозбереження.

26.01.2012 року позивач отримав від члена ліквідаційної комісії Держаної інспекції з енергозбереження лист з проханням продовжити надання послуг до часу укладення відповідного договору з відповідачем.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», позивач не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України, п. 4 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживання теплової енергії допускається тільки на підставі договору, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 23.01.2013 року позивач направив відповідачу проект договору купівлі продажу теплової енергії № 600393 від 21.01.2013 року для погодження, однак належної відповіді не отримав.

11.08.2014 року позивач направив на адресу відповідача лист від 08.08.2014 року № 1223-04 з пропозицією укласти договорів, а також два примірники договору купівлі-продажу теплової енергії № 60393 від 01.08.2014 року. 08.10.2014 року позивач повторно направив на адресу позивача проект договору для підписання.

Проте, відповідач листом відмовив від укладення договору, зазначивши, що у Державному бюджеті не передбачено коштів на утримання територіальних органів Держенергоефективності.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачено загальний порядок укладання господарських договорів. Зокрема, п. 4 ст. 181 Господарського кодексу України встановлює, що при наявності заперечень по окремим умовам договору сторона, яка отримала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться відмітка в договорі, та у двадцятиденний строк направляє другій стороні два примірника протоколу розбіжностей разом із підписаним договором.

Пунктом 2 ст. 179 Господарського Кодексу України встановлено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 2 ст. 714 Цивільного кодексу України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Статтею 2 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об'єктах у сфері теплопостачання суб'єктами господарської діяльності незалежно від форми власності.

Відповідно до приписів ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» до основних обов'язків споживачів теплової енергії віднесено, серед іншого, і своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмовляючись від укладення договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідач порушує норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація - суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Таким чином, споживачем є особа, яка безпосередньо використовує теплову енергію.

Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з акту комісії від 21.10.2014 року складеного у складі уповноваженого представника позивача та представника балансоутримувача будинку - МКП «ОСНОВАНІЄ», система опалення в приміщенні позивача є спільною з системою опалення в будинку, по приміщенню проходять транзитні трубопроводи житлового будинку, а тому немає технічної можливості відключити подачу теплоносія. Відключення окремих приміщень житлового будинку чинним законодавством не передбачено.

В силу ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав; встановлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що укладення договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді є обов'язковим для сторін в силу приписів закону, та те, що система опалення в приміщенні позивача є спільною з системою опалення в будинку та по приміщенню проходять транзитні трубопроводи житлового будинку в результаті чого технічно відключити відповідача від опалення не має можливості, та відповідач є фактичним споживачем теплової енергії, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по справі та задовольнив позов про зобов'язання відповідача укласти з позивачем договір купівлі-продажу теплової енергії у редакції запропонованій позивачем. Позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції належним чином доведене порушення його прав зі сторони відповідача. При цьому судова колегія зазначає, що відповідачем не було надано суду доказів того, що відповідачем направлявся позивачу протокол розбіжностей по запропонованій редакції договору. Запропонована позивачем редакція договору не суперечить положенням типового договору затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів. Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційні скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року у справі № 910/28586/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року у справі № 910/28586/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/28586/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 02.06.2015 року