ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р.Справа № 916/4394/14
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: Головея В.М.,

суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.,

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Радолов В.Г. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт»

на рішення господарського суду Одеської області від 14 січня 2015 року

у справі № 916/4394/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрніхром»

до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт»

про стягнення 180 030,01 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 09.06.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрніхром» (далі - ТОВ «Укрніхром», позивач) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі - Порт, відповідач) про стягнення інфляційних втрат у розмірі 105 003,14 грн. та 3% річних - 75 026,87 грн.

Позов обґрунтований тим, ТОВ «Укрніхром» свої зобов'язання згідно договору № 257 виконало, поставило Порту судовий двигун ЯМЗ-238Д1 у кількості 2-х штук, на загальну суму 990 000,00 грн., даний факт підтверджується рішенням господарського суду Одеської області від 17.09.2012 по справі №13/17-4839-2011, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2013. Проте, відповідач свого обов'язку щодо оплати поставленого товару не виконав, що стало підставою для звернення ТОВ «Укрніхром» до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Порту заборгованості в сумі 1 130 580,00 грн., яка складається з основного боргу за договором в розмірі 990 000,00 грн., пені в сумі 71 280,00 грн. та штрафу 69 300,00 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2013 по справі №8/5005/9715/2012, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.07.2013 встановлено факт неналежного виконанням Портом умов договору поставки щодо розрахунку за поставлений товар, у зв'язку з чим позов ТОВ «Укрніхром» задоволено у повному обсязі. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, ТОВ «Укрніхром» звернулось до господарського суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Справа господарськими судами розглядалась неодноразово.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.01.2015 позов ТОВ «Укрніхром» задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 75 026,87 грн. - 3% річних, 105 003,14 грн. - інфляційних втрат та 3 600,60 грн. - судового збору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2015, рішення господарського суду залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.04.2015 касаційну скаргу Порту задоволено частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2015 скасовано в частині позовних вимог про стягнення 83 684,09 грн. інфляційних втрат з передачею справи на новий розгляд в цій частині позову до Одеського апеляційного господарського суду. В решті позовних вимог рішення та постанову залишено без змін.

Приймаючи постанову касаційний суд зазначив, що в порушення вимог ст.ст.43, 101, 105 ГПК України судом апеляційної інстанції залишено поза увагою та належним чином не відхилено наведені у апеляційній скарзі посилання відповідача на те, що позивачем невірно розраховано сукупний індекс інфляції за грудень 2011 - квітень 2014, а також суму заборгованості за липень 2014, на яку нараховуються інфляційні втрати, внаслідок чого кредитором допущено арифметичні помилки у визначенні правильного розміру інфляційних втрат. При цьому, апелянтом було надано контррозрахунок суми інфляційних втрат, який не спростований апеляційним судом.

12.05.2015 з Вищого господарського суду України до Одеського апеляційного господарського суду надійшла справа №916/4394/14 для розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 апеляційна скарга Порту прийнята до провадження та призначена до розгляду на 09.06.2015.

27.05.2015 до апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання, в якому останній зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить розглянути вищевказану справу без його участі.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Позивач належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчить повідомлення поштового відправлення від 14.05.2015 проте його представник в судове засідання 09.06.2015 не з'явився, однак приймаючи до уваги клопотання від 27.05.2015, судова колегія вважає за можливе задовольнити останнє та розглянути дану справу без його участі, за наявними матеріалами справи, на підставі ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 09.06.2015 представник відповідача надав пояснення, якими повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2013 по справі №8/5005/9715/2012 за позовом ТОВ «Укрніхром» до ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.06.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 30.07.2013 стягнуто з Порту заборгованість в сумі 1 130 580,00грн., яка складається з 990 000,00 грн. основного боргу, 71 280,00 грн. пені та 69 300,00грн. штрафу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 193 ГК України. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 598, ст. ст. 599, 610 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до абз. 3, 4 п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» надано роз'яснення, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів перевірила правильність розрахунку позивача за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі «Законодавство» та дійшла до висновку, що розрахунок 3% річних та інфляційних втрат в за період з травня по червень 2014, зроблено арифметично і методологічно вірно.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що місцевим судом правомірно задоволено вимогу позивача про стягнення 3 % річних в сумі - 75 026,87 грн. та інфляційних втрат за період травень - червень 2014 в розмірі 21 319,05 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 83 684,09 грн. інфляційних втрат нарахованих позивачем за грудень 2011 - квітень 2014, липень 2014 та контррозрахунку наданого апелянтом стосовно даних сум, судова колегія зазначає наступне.

З Листа, Вищого господарського суду України, від 17.07.2012, № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» вбачається, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.97 N 62-97).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Колегією суддів самостійно, з урахуванням Рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 N 62-97 було перевірено розрахунок інфляційних втрат нарахованих за грудень 2011 - квітень 2014 та за липень 2014 наданий позивачем та зроблений судом першої інстанції та встановлено, що розрахунки зроблені позивачем та місцевим судом містять арифметичні помилки.

У зв'язку з цим, судова колегія зробила власний розрахунок інфляційних втрат нарахованих за грудень 2011 - квітень 2014: 1,002 * 1,002 * 1,002 * 1,003 * 1,000 * 0,997 * 0,997 * 0,998 * 0,997 * 1,001 * 1,000 * 0,999 * 1,002 * 1,002 * 0,999 * 1,000 * 1,000 * 1,001 * 1,000 * 0,999 * 0,993 * 1,000 * 1,004 * 1,002 * 1,005 * 1,002 * 1,006 * 1,022 * 1,033 = 1,6 * 990 000,00 грн. (сума боргу) = 68 739,30 грн.

Щодо суми інфляційних втрат за липень 2014, то позивачем при розрахунку даної суми, не вірно зазначено суму заборгованості, а саме не врахував надходження коштів за період з 01 по 15 число липня місяця (11.07.2014 - 20 000,00 грн., 14.07.2014 - 20 000,00 грн., 15.07.2014 - 25 000,00 грн., всього 65 000,00 грн.) (а.с. 26 -28 зворотній бік).

Отже, сума заборгованості у липні склала 378 522,59 грн. - 65 000,00 грн. = 313 522,59 грн.

Розрахунок інфляційних втрат за липень 2014: 1,004 * 313 522,59 грн. = 1 254,09 грн.

Приймаючи до уваги вищевикладені розрахунки судової колегії, загальна сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 91 312,44 грн., у зв'язку з цим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду в частині задоволення інфляційних втрат зміні.

При цьому, апеляційна інстанція відхиляє безпідставні твердження скаржника про недоведеність своєї вини у несвоєчасному перерахуванні заборгованості на рахунок позивача в період здійснення виконавчого провадження по справі №8/5005/8715/2012, які (твердження) обґрунтовуються тим, що з 16.07.2013 Порт був позбавлений можливості користуватися коштами, які були акумульовані та знаходилися на рахунку, відкритому в Одеському регіональному відділенні ПАТ «Фінанси та кредит», та не мав можливості самостійно перерахувати їх стягувачу, а саме несвоєчасне перерахування коштів виникло у період їх знаходження на рахунках Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, оскільки, по-перше, судами встановлено та Портом не заперечується зняття державним виконавцем з 16.07.2013 арешту з коштів, які знаходилися на банківських рахунках відповідача, що виключає неможливість самостійного погашення ним заборгованості перед позивачем в добровільному порядку. По-друге, з метою захисту своїх прав Порт не позбавлений можливості звернутися з позовом про відшкодування збитків в порядку регресу до відповідної особи, з вини якої сталося прострочення перерахування коштів на рахунок стягувача, так як боржником позивача за договором поставки №257 від 07.06.2010 та рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2013 по справі №8/5005/9715/2012 є саме ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», а не орган державної виконавчої служби чи орган Державної казначейської служби України, з якими у позивача спірні правовідносини не виникали.

Також не заслуговують на увагу безпредметні посилання апелянта на ст.550 ЦК України, якою врегульовано підстави виникнення права на неустойку, так як позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, що не слід ототожнювати з неустойкою.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.36 та ч.1 ст.101 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

З врахуванням приписів ст.ст. 34, 36, 101 ГПК України, колегія суддів не приймає до уваги додані до апеляційної скарги копії платіжних доручень за період з серпня 2013 року по липень 2014 року (а.с.148-159) як такі, що належним чином не засвідчені та не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає, що інші доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладеного, до уваги не приймаються і додаткового правового аналізу не потребують.

Статтею 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміні в частині стягнення суми інфляційних втрат за період з грудня 2011 - по квітень 2014 та липень 2014, з викладенням резолютивної частини рішення, з урахуванням приписів ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 14.01.2015 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрніхром» задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрніхром» 91 312,44 грн. інфляційних втрат, 3 326,40 грн. судового збору.

В іншій частині рішення господарського суду Одеської області залишити без змін.

Зобов'язати господарський суд Одеської області видати відповідні накази із зазначенням реквізитів сторін.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.06.2015 року.

Головуючий суддя Головей В.М.

Суддя Разюк Г.П.

Суддя Ярош А.І.