ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.06.15 Справа № 904/3649/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС", м. Донецьк

до товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", с. Новопілля, Дніпропетровська область

про визнання недійсним договору поставки № 731/13-Е від 11.12.2013

Суддя Соловйова А.Є.

Секретар судового засідання Гаркуша К.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Зіненко О.Б., довіреність б/н від 25.03.2015, Міхієнков К.В., довіреність б/н від 26.03.2015

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" (надалі - Позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" (надалі Відповідач) визнання недійсним договору поставки № 731/13-Е від 11.12.2013

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2015 порушено провадження у справі, позовна заява прийнята до розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку Позивача директор товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" діяв з перевищенням повноважень, оскільки укладення правочинів, очікувана сума яких перевищує 50 000 000,00 грн. на рік має бути погоджено наглядовою радою товариства, тоді як спірний правочину укладений, на суму 142 000 000,00 грн. Крім того Позивач вказує, що при укладенні спірного правочину сторонами не були дотримані загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

В судовому засіданні 19.05.2015 розгляд справи був відкладений на 04.06.2015 зв'язку з поданням 18.05.2015 Позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, а також необхідністю витребування додаткових документів до матеріалів справи, згідно за статтею 77 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в судове засідання не з'явився, 04.06.2015 направив до господарського суду за допомогою електронної пошти клопотання про відкладення розгляду справи; витребувані документи до суду не надав.

Відповідач в судове засідання з'явився, 14.05.2015 подав до господарського суду заперечення проти позову, з урахуванням яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. (ч.2 п. 3.9.2 Постанови).

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги те, що наслідком чергового відкладення розгляду справи є невиправдане затягування розгляду справи, що не узгоджується, зокрема, з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, господарський суд не знаходить підстав для задоволення другого клопотання Позивача про чергове відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 04.06.2015 оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" (далі-Покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" (далі-Постачальник) був підписаний Договір поставки №731/13-Е (далі-Договір), відповідно до пункту 1.1 якого, Постачальник зобов'язується поставити Покупцю метали чорні вторинні (згідно ДСТУ 4121-2002 "Метали чорні вторинні. Загальні технічні умови" та умовами Договору), в подальшому іменовані металобрухт, та організувати його доставку на адресу вантажоотримувача, а Покупець зобов'язується прийняти металобрухт та сплатити його вартість.

Відповідно до пункту 2.1 Договору, ціна, номенклатура та кількість металобрухту, що поставляється, визначаються сторонами в специфікаціях до Договору. Специфікації, оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін, складають невід'ємну частину Договору.

Згідно з пунктом 2.2 Договору, його загальна сума є величиною змінною, складається з суми всіх специфікацій, оформлених до Договору та орієнтовано складає 142 000 000,00 грн. без ПДВ.

Абзацом 1 пункту 3.4 Договору передбачено, що якщо інше не передбачено сторонами у відповідних специфікаціях до Договору, то при поставці металобрухту на адресу вантажоотримувача залізничним транспортом, транспортні витрати в ціну металобрухту не входять. Оплату транспортних витрат в розмірі тарифу, встановленого "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом та межах України та пов'язані з ним послуги" з урахуванням коефіцієнтів, встановлених державними органами (підприємствами) на час відправлення вантажу, перевізнику здійснює експедитор, вказаний у відповідній специфікації, а їх відшкодування експедитору здійснює вантажоотримувач.

Договір вступає в силу з 01.01.2014 та діє по 31.12.2014, включно (п. 10.1 Договору).

Додатковою угодою №1 від 17.04.2014 до Договору сторони погодили види металобрухту з відхиленнями по якісним характеристиками, узгоджені до поставки Постачальником та Покупцем на підставі ДСТУ 4121-2002.

На виконання умов Договору, в січні, лютому та квітні 2014 року сторони підписали ряд специфікацій, в яких погодили найменування, кількість, ціну, товару, а також строки поставки, оплати за обумовлений специфікаціями товар та порядок розрахунків за транспортні послуги, а саме Специфікації №1/1-Е, №1/2-Е, №02/1-Е від 31.01.2014, №02/2-Е від 24.02.2014, №03/1-Е, №04/1-Е від 28.04.2014.

В подальшому, як вбачається з актів приймання-передачі металобрухту від 31.03.2014, 31.05.2014, підписаних представниками сторін та скріплених їх печатками, Відповідач передав, а Позивач прийняв металобрухт згідно спірного Договору без будь-яких зауважень.

Крім того, угодою №1 від 30.04.2014 про зарахування зустрічних однорідних вимог, сторони зарахували заборгованість ТОВ "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" перед ТОВ "ДІОЛА" в сумі 1 322 943,56 грн. за Договором №731/13-Е від 11.12.2013 та заборгованість ТОВ "ДІОЛА" перед ТОВ "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" в сумі 1 322 943,56 грн. за Договором №122/13-Е від 19.02.2013 в рахунок погашення вказаних вимог сторін одна перед однією.

За отриманий металобрухт Позивачем було здійснено оплату в сумі 1 500 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по рахунку Відповідача.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить визнати недійсним Договір поставки №731/13-Е укладений товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" та товариством з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", посилаючись на те, що директор товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" діяв з перевищенням повноважень, оскільки укладення правочинів, очікувана сума яких перевищує 50 000 000,00 грн. на рік має бути погоджено наглядовою радою товариства, тоді як спірний правочину укладений, на суму 142 000 000,00 грн. Крім того Позивач вказує, що при укладенні спірного правочину сторонами не були дотримані загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме сторонами не була узгоджена загальна сума Договору.

Розглянувши заявлені позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне.

Так, Позивач вказує, що умовами Договору (пунктом 2.2) передбачено, що його сума є величиною змінною, складається з суми всіх специфікацій, оформлених до Договору та орієнтовано складає 142 000 000,00 грн. без ПДВ, натомість сума підписаних до Договору специфікацій становить 8 546 139,12 грн. без ПДВ, що, на думку Позивача, вказує на непогодження сторонами загальної суми Договору належним чином.

Крім того Позивач зазначає, що сторонами не узгоджені умови здіснення розрахунків з оплати транспортних витрат, оскільки в пункті 3.4 спірного Договору, який передбачає умови та порядок розрахунків з експедитором та Специфікаціях, в яких конкретизовано порядок оплати транспортних витрат, не вказано такого експедитора.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст.180 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до частини першої статті 189 Господарського кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Отже, з вищенаведених норм законодавством та положень Договору вбачається, що при його укладенні сторони погодили таку істотну умову Договору як ціна. Посилання Позивача на те, що сума Договору, погоджена специфікаціями є меншою, ніж сума, зазначена в пункті 2.2 Договору є безпідставними, оскільки вказаним пунктом Договору передбачено, що його сума є величиною змінною та орієнтовано складає 142 000 000,00 грн., тобто може змінюватись в залежності від кількості обумовлених специфікаціями партій металобрухту, що поставляється Відповідачем.

Стосовно посилань Позивача на відсутність в Специфікаціях до Договору експедитора, який здійснює перевезення вантажу, що на думку Позивача є порушенням узгодження здійснення розрахунків за транспортні послуги необхідно зауважити наступне.

Як вбачається з доданих Позивачем до позовної заяви Специфікацій №1/1-Е, №1/2-Е, №02/1-Е від 31.01.2014, №02/2-Е від 24.02.2014, №03/1-Е, №04/1-Е від 28.04.2014, а саме пункту 9 Специфікацій оплату перевізнику здійснює експедитор вантажоотримувача, а її відшкодування експедитору здійснює вантажоодержувач.

Тобто зі вказаних положень Специфікацій можна зробити висновок, що вказання експедитора не є необхідним, оскільки жодна зі сторін спірного Договору не має відношення до сплати за вищезазначені транспортні послуги, отже вказані умови Договору належним чином погоджені специфікаціями та самим Договором.

Також, Позивач вказує на те, що директор товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" Тимошина Л.В. під час підписання спірного Договору діяла з перевищенням своїх повноважень, оскільки умовами статуту не мала необхідного обсягу дієздатності, а саме права на підпис правочину з сумою 142 000 000,00 грн.

Згідно статуту товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", затвердженого протоколом №19 від 05.09.2012 загальних зборів учасників, зареєстрованого в державному реєстрі 18.09.2012 за №5000128, а саме його пункту 1.2, єдиним учасником (засновником) товариства є Тимошина Лариса Вікторівна з внеском до Статутного капіталу товариства 16 500,00 грн., що становить 100% Статутного капіталу (п. 6.1 Статуту).

Пунктом 7.1 Статуту передбачено, що вищим органом товариства є загальні збори, які складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

З урахуванням того, що Тимошина Л.В. є єдиним учасником товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", отже можна зробити висновок, що вона і є таким вищим органом.

Відповідно до пункту 7.5 Статуту, управління поточною діяльністю товариства здійснюється виконавчим органом - директором, яким може бути один із учасників, або інша особа, прийнята на дану посаду у відповідності до вимог трудового законодавства.

Згідно наказу №7 від 01.07.2009, обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" покладені на Тимошину Ларису Вікторівну.

Крім того, пунктом 7.7 Статуту передбачено, що директор вправі без доручення виконувати дії від імені товариства. Він уповноважений керувати поточними справами товариства, виконувати рішення загальних зборів, представляти товариство у його відносинах з іншими юридичними та фізичними особами, вести переговори, укладати від імені товариства угоди, з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 7.2 Статуту, відкривати рахунки в банківських установах та виконувати інші дії в зв'язку з керівництвом поточною діяльністю товариства.

Пунктом 7.2 Статуту не передбачено включення до компетенції загальних зборів погодження на укладення директором товариства будь-яких угод.

Отже посилання Позивача на відсутність у директора товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" повноважень на підписання спірного Договору спростовуються положеннями статут товариства, а тому не є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Також, як одну з підстав, на яку Позивач посилається просячи суд визнати недійсним Договір №731/13-Е від 11.12.2013, є те, що на його думку директор товариства Позивача не мав повноважень щодо підписання спірного Договору, оскільки пунктом 18.8.11 статуту товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС", затвердженого протоколом №1 від 17.01.2012 загальних зборів учасників товариства, зареєстрованого в державному реєстрі 02.09.2013 за №3006332, передбачено, що до компетенції наглядової ради товариства відноситься надання попереднього дозволу на укладення товариством протягом календарного року будь-якого іншого правочину (на закупівлю та/або продаж сировини, продукції власного виробництва тощо), якщо загальна очікувана сума усіх правочинів з одним контрагентом перевищує 50 000 000,00 грн. на рік, тоді як директором товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" підписано правочин, очікувана сума якого складає 142 000 000,00 грн. без отримання відповідного дозволу наглядової ради товариства.

Таким чином, підписуючи та виконуючи вказаний Договір з одним контрагентом, директор Товариства (Позивача) повинен був діяти у відповідності до вимог п. 18.8.11 Статуту товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС", а саме за відповідним дозволом наглядової ради товариства.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі (ч. 4 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Пунктом 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" передбачено, що при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися частиною третьою статті 92, статтею 241 ЦК. Зокрема, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968 р.

Так, статтею 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно пункту 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Отже, з матеріалів справи вбачається що Позивачем спірний правочин був схвалений шляхом прийняття його до виконання (підписання Актів приймання-передачі металобрухту), оплати за отримані Позивачем послуги (оплата 1 500 000,00 грн. згідно банківської виписки, наявної в матеріалах справи) та зарахування зустрічних однорідних вимог (підписання угоди №1 від 30.04.2014 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 322 943,56 грн.).

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку, що Позивачем не доведено підстав для визнання спірного Договору недійсним, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати при відмові в позові покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43-45, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 05.06.2015.

Суддя А.Є. Соловйова