ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа № 914/15/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого - судді - Гнатюк Г.М.

суддів - Кравчук Н.М.

- Мирутенка О.Л.

Розглянувши апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень», м.Львів від 08.04.2015р. №ДНЮ-55

на рішення господарського суду Львівської області від 26.03.2015р.

у справі № 914/15/15

за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень», м.Львів,

до відповідача: Дрогобицької міської ради Львівської області, м.Дрогобич,

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, м.Дрогобич

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, м.Дрогобич

про визнання недійсним пункту 13.1 рішення Дрогобицької міської ради від 01.04.2008р. №567, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1,

за участю представників сторін:

від позивача: Шевчишин І.З. - представник

від відповідача: не з'явився,

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: ОСОБА_3

14.04.2015р. на адресу суду поступила апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» на рішення господарського суду Львівської області від 26.03.2015р. у даній справі, яка автоматизованою системою документообігу суду розподілена до розгляду судді-доповідачу Гнатюк Г.М. При цьому, відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, до складу колегії входять судді Кравчук Н.М. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою суду від 16.04.2015р. зазначена вище апеляційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду на 05.05.2015р.

Враховуючи, що в судове засідання 05.05.2015р. представники відповідача та третьої особи-1 не з'явилися, розгляд справи було відкладено до 02.06.2015р.

В судове засідання 02.06.2015р. з'явилися представники позивача та третьої особи-2, яким роз'яснено їх права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК України.

Враховуючи, що ухвалами суду від 16.04.2015р. та від 05.05.2015р. явка повноважних представників сторін була визнана судом на власний розсуд, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача та третьої особи-1, які були повідомлені належним чином про час та місце судового засідання.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

При цьому на адресу суду поступило клопотання від 08.05.2015р. (вх.№01-05/2149/15 від 18.05.2015р.) гр. ОСОБА_3 про винесення окремої ухвали щодо представника позивача, оскільки він недобросовісно користується своїми правами та зловживає ними, так як вводить суд в оману, оскільки аналогічний спір вже було вирішено Дрогобицьким міськрайонним судом в 2009 році. Зазначене клопотання судом апеляційної інстанції відхилено, оскільки звернення позивача за захистом своїх прав до господарського суду не може розцінюватися як порушення ним законності, оскільки право на таке звернення передбачено чинним матеріальним та процесуальним законодавством України.

Встановив :

Рішенням господарського суду Львівської області від 26 березня 2015 року у справі №914/15/15 (суддя Крупник Р.В.) в задоволенні позову Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Львівська дирекція залізничних перевезень" про визнання недійсним пункту 13.1. рішення Дрогобицької міської ради від 01.04.2008р. №567, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки місцевим господарським судом прийнято його з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справ, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо належності та допустимості Плану смуги відведення, як доказу підтвердження права користування спірною земельною ділянкою у межах визначених вказаним Планом. Крім цього, на думку скаржника, суд не перевірив та не з'ясував правовий статус спірної земельної ділянки, не дослідив доказів приналежності цієї земельної ділянки до земель комунальної власності, а також не врахував положення ст.84 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких землі під державними залізницями належать до державної власності і не можуть передаватись у приватну власність (п.4 ст.84).

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу від 22.04.2015р. (вх. №01-04/2575/15 від 24.04.2015р.) та в судовому засіданні ОСОБА_3 доводи скаржника спростовує та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, оцінивши докази, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи-2, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 26.03.2015р. у справі №914/15/15 слід залишити без змін, враховуючи наступне.

Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Львівська дирекція залізничних перевезень" (надалі - Позивач)звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області (надалі - Відповідач) про визнання недійсним пункту 13.1. рішення Дрогобицької міської ради від 01.04.2008р. №567, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 03.09.1998р. являється постійним землекористувачем земельної ділянки площею 56,059 га. землі до складу якої входить і спірна земельна ділянка. При цьому зазначає, що Земельна ділянка, яка була надана у власність ОСОБА_2 належить до державної власності, знаходиться в смузі відведення залізниці, за користування ділянкою позивач сплачує земельний податок, згоди на вилучення спірної частини земельної ділянки Залізниця не надавала, а відтак п. 13.1. рішення Дрогобицької ради №567 від 01.04.2008р. є таким, що суперечить положенням ст. 12, 149 ЗК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.10.2007р. Дрогобицькою міською радою прийнято Ухвалу №413 "Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок" (а.с. 68) згідно котрої міська рада, розглянувши заяви громадян, які виявили бажання приватизувати земельні ділянки біля власних будинків у м. Дрогобичі, ухвалила передати безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянину ОСОБА_6, прож. на АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 (п.1.15 Ухвали).

13.03.2008р. між гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири за умовами котрого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купила належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 66).

14.03.2008р. у зв'язку із купівлею житлового будинку, гр. ОСОБА_2 звернулася до Дрогобицької міської ради із заявою, в якій попросила внести зміни у п.1.15 Ухвали №413 від 08.10.2007р. та передати їй у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. у АДРЕСА_1(а.с. 67).

01.04.2008р. Дрогобицькою міською радою прийнято Рішення №567 "Про відміну окремих пунктів ухвал сесії і рішень виконкому міської ради та безоплатну передачу у власність та спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок" (а.с. 19) відповідно до п.13 та п.13.1 котрого міська рада вирішила відмінити п.п. 1.15 п.1 Ухвали сесії від 08.10.2007р. №413 "Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок" у зв'язку з продажем землекористувачем ОСОБА_6 житлового будинку на АДРЕСА_1, та передати безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_2, прож. на АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2008р.

05.08.2008р. на підставі вказаного рішення гр. ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 (а.с.18).

В подальшому за Договором купівлі-продажу квартири від 17.09.2008р. (а.с. 130) та Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17.09.2008р. (а.с. 131-132) гр. ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1000 кв.м. гр. ОСОБА_3

02.07.2010р. на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 (а.с. 134).

При цьому, місцевим господарським судом встановлено, що в лютому 2009 року Львівський міжрайонний транспортний прокурор в інтересах ДТГО "Львівська залізниця" звертався в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовом до Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3,, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні ДТГО "Львівська залізниця" земельною ділянкою загальною площею 1000 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 шляхом скасування пункту 13.1 Рішення Дрогобицької міської ради №567 від 01.04.2008р. та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 05.08.2008р. Підстави заявленого прокурором позову були аналогічними тим підставам, що є в даній справі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року (а.с. 73-75), залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24.12.2009 року (а.с. 76-77) в задоволенні позову Львівського міжрайонного транспортного прокурора в інтересах ДТГО "Львівська залізниця" - відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 19.04.2010р. відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі (а.с. 78).

Таким чином, обставини встановлені судами в рішенні Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 24.12.2009 року, в силу вимог ст. 35 ГПК України, мають преюдиційне значення для даної справи.

Зокрема, судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Бюро приватизації житла Стрийської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці 16.08.1995 року, ОСОБА_7 отримала у власність одноквартирний будинок АДРЕСА_1. При цьому ними зазначено, що при приватизації ОСОБА_7 житла, останній підставно видано свідоцтво про право власності на одноквартирний будинок, а не на квартиру, оскільки відповідно до ст. 2 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" до об'єктів приватизації належать одноквартирні будинки. Квартири у одноквартирному будинку, як об'єкту приватизації вищевказаним законом не передбачено.

В подальшому, відповідно до договору дарування, посвідченого 18.10.1995р. державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що Державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_2, виданий Львівській залізниці Дрогобицькою міською радою про надання у постійне користування 56,059 га. землі був складений 03.09.1998р., тобто після приватизації житлового приміщення і без врахування земельної ділянки, яка повинна була бути надана для обслуговування цього приватизованого житла.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЗК України від 18.12.1990р. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.2 ст.67 ЗК України).

З постанови Пленуму ВСУ Постанови №7 від 16.04.2004р. "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (п.п. г), д) п.18) вбачається, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. При приватизації державного житлового фонду особи, яким передано у власність жилі приміщення в одноквартирних будинках, набувають право власності на земельні ділянки, де розташований будинок, шляхом їх приватизації згідно із положеннями ЗК.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЗК України від 18.12.1990р. землями транспорту, зв'язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного та трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв'язку.

Згідно ч.2 ст.23 ЗУ "Про транспорт" (в редакції станом на 1995р.) до складу земель залізничного транспорту входять землі, що прилягають до залізничного полотна, є смугою відведення залізниць і надаються їм у користування відповідно до чинного законодавства.

За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Крім того, положення п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963р. містять прямі вимоги щодо обов'язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць, а п. 10 "Положения о землях, предоставленных транспорту", яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р. регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік. Водночас, частина ІV діючого на той час Земельного кодексу УСРР, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами та доповненнями від 27.06.1927р.), передбачала обов'язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК УСРР від 23.09.1925р. "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" (діяла до 1984 року) також передбачав, зокрема, що всі без винятку земельні ділянки в межах міської смуги підлягають державній реєстрації, що засвідчується актами реєстрації та витягами з них.

Крім того, стаття 10 закону СРСР від 13.12.1968р. "Об утверждении основ законодательства Союза ССР и союзных республик" встановлювала обов'язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту. Прийнята на зміну постанові ВЦВК й РНК УСРР від 23.09.1925р. постанова РМ УРСР №136 від 20.03.1984р. "Про затвердження Положення про землі міст і селищ міського типу Української РСР" також містила аналогічні вимоги.

Як вже зазначалося, позивач отримав Державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_2 лише 03.09.1998р. Відтак, належних доказів в розумінні ст. 34 ГПК України того, що станом на 1995 рік (момент набуття права власності на об'єкт нерухомості та його подальшого відчуження) спірна земельна ділянка перебувала в користуванні позивача та належала до земель транспорту позивачем не надано.

Таким чином, при приватизації ОСОБА_7 одноквартирного будинку АДРЕСА_1 та в подальшому його відчуження гр. ОСОБА_8 набувачі цього будинку набули права на земельну ділянку на підставі чинної на той час ст. 30 ЗК України. І як встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року при видачі Державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_2 від 03.09.1998р. спірна земельна ділянка до складу земель наданих позивачу в постійне користування не увійшла.

З огляду на викладене, враховуючи те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою у ДТГО "Львівська залізниця" не виникло, тому погодження позивачем її вилучення, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, законом не вимагалося, що спростовує відповідні посилання позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В розумінні ст.1 ГПК України підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч.2 ст.21 ПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Зважаючи на те, що позивач не довів обставин стосовно порушення його прав на спірну земельну ділянку, оскільки не надав належних доказів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1000кв.м. по АДРЕСА_1 та державної реєстрації такого права за позивачем, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення Дрогобицької міської ради від 01.04.2008р. №567 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на підставі вказаного рішення не порушують права позивача, а тому обґрунтовано відмовив у задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо належності та допустимості Плану смуги відведення, як доказу підтвердження права користування спірною земельною ділянкою у межах визначених вказаним Планом, є безпідставними та судом апеляційної інстанції відхиляються, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, у відповідності до ч.1 ст.43 ГПК України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на положення ст.ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990р., право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, належним і допустимим доказом права власності на землю або права користування наданою земельною ділянкою є відповідний державний акт, який позивачем не був наданий, а План смуги відведення не може свідчити про правомірність користування земельною ділянкою. Більш того, суд першої інстанції правомірно враховував обставини, встановлені в рішенні Дрогобицького міськрайонного суду від 09.07.2009 року та ухвалі апеляційного суду Львівської області від 24.12.2009 року, зі змісту яких вбачається, що Державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_2, виданий Львівській залізниці Дрогобицькою міською радою про надання у постійне користування 56,059 га. землі був складений 03.09.1998р., тобто після приватизації житлового приміщення і без врахування земельної ділянки, яка повинна була бути надана для обслуговування цього приватизованого житла.

Доводи скаржника про те, що суд не перевірив та не з'ясував правовий статус спірної земельної ділянки, не дослідив доказів приналежності цієї земельної ділянки до земель комунальної власності, а також не врахував положення ст.84 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких землі під державними залізницями належать до державної власності і не можуть передаватись у приватну власність (п.4 ст.84), спростовується викладеним вище аналізом обставин справи та законодавства України. Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка не перебувала у власності чи користуванні позивача, так як відсутній відповідний Державний акт, який би посвідчував таке право позивача до 1998р., а також і не була включена до земель, наданих позивачу у користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_2, складеного 03.09.1998р.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, слід віднести на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 26.03.2015 року у справі №914/15/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» залишити без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Гнатюк Г.М.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови

виготовлено 08.06.2015р.