донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

08.06.2015р. справа №908/1434/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В. Скакун О.А., Татенко В.М.
при секретарі судового засідання
за участю представників:Склярук С.І.
від позивача: Пасова Т.Ф. довіреність №305 від 02.01.2015р. Кучерява В.Ф. довіреність №307 від 02.01.2015р.
від відповідача:Балик П.О. довіреність №б/н від 05.05.2015р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуМіського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ», м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від14.04.2015р.
по справі№908/1434/15-г (суддя: Гончаренко С.А.)
за позовом:Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ», м.Запоріжжя
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи», м. Запоріжжя
провизнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Міське комунальне підприємство «ОСНОВАНІЄ», м.Запоріжжя звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи», м. Запоріжжя про визнання недійсним договору на передачу прав дистриб'ютора.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.04.2015р. у справі №908/1434/15-г у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції при винесені рішення неправильно застосовано норми матеріального права та вважає, що за своєю природою спірний договір є договором комерційної концесії та судом неправильно зроблено висновок щодо того, що зазначений договір є договором дистриб'юції (надання послуг). Також апелянт зазначає, що згідно із ч.2 ст. 1118 Цивільного кодексу України і ч.2 ст. 367 Господарського кодексу договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця, а відсутність реєстрації договору позбавляє сторони права в разі спору посилатися на цей договір, натомість спірний договір не зареєстровано. Крім того, на думку скаржника, умови договорів комерційної концесії, відповідно до яких правоволоділець має право визначити ціну товару (робіт, послуг), передбаченого договором, або встановлювати верхню чи нижню межу цієї ціни (частина 2 статті 1122 ЦК України), проте всупереч цьому спірний договір містить ціну договору, що визначена в розділі 4 «Вартість договору».

Представники позивача у судове засідання прибули. Підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача у судове засідання прибув, надав відзив. Підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

З матеріалів справи вбачається, що 23.08.2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Міські комунікаційні системи" та Міським комунальним підприємством "Основаніє" (субдистриб'ютор) було укладено Договір № 2308-ППД на передачу прав дистриб'ютора (далі за текстом - Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору продукт в цьому Договорі - це частина Програмного комплексу "Розрахунок комунальних платежів. м. Запоріжжя, 2013" (далі за текстом - ПК), забезпечений необхідним технічним устаткуванням, що має торгову марку "Інформаційні комунальні системи", що забезпечує роботу функціоналів ПК, визначених у п. 2.1 Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору територія реалізації в цьому Договорі - це територія м.Запоріжжя, на якій буде реалізовуватися субдистриб'ютором право користування продуктом. Територія реалізації за згодою Сторін може бути розширена.

Згідно з п. 2.1 договору ТОВ "Міські комунікаційні системи", як генеральний дистриб'ютор ПК, на умовах, обумовлених у цьому Договорі, передає субдистриб'ютору частину прав на самостійне користування та продаж права користування потенційним споживачам продуктом на території реалізації, в частині функціоналів, що забезпечують нарахування вартості комунальних послуг, облік та систематизацію платежів населення.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що винагорода ТОВ "Міські комунікаційні системи" за надання субдистриб'ютору прав за цим Договором визначається без урахування ПДВ (підприємство не є платником ПДВ) та встановлюється у розмірі 0,8 % від грошових коштів, фактично сплачених населенням (споживачами) за надані субдистриб'ютором та кінцевими споживачами продукту комунальні послуги протягом звітного місяця, що обліковуються та нараховуються за допомогою ПК "Розрахунок комунальних платежів, м. Запоріжжя, 2013", і оплачує їх на умовах, визначених цим Договором.

Продукт в частині забезпечення нарахування, обліку та систематизації комунальних платежів населення та права на нього отримуються субдистриб'ютором за актом приймання-передачі (п. 6.1 Договору).

Договір набуває чинності з 31.08.2013 року і діє до 31.12.2020 року включно, а щодо фінансових зобов'язань - до повного виконання їх сторонами (п. 13.1 Договору).

12.09.2013 року сторонами до договору укладено Додаткову угоду № 1.

Зазначеною угодою п. 1.1 Договору викладено в наступній редакції: "Продукт в цьому Договорі - це частина програмного комплексу "Розрахунок комунальних платежів м.Запоріжжя, 2013" (далі за текстом - ПК), забезпечений необхідним технічним устаткуванням, що має торгову марку "Інформаційні комунальні системи", що забезпечує роботу функціоналів ПК, визначених в пункті 2.1 Договору. Продукт 2 - функціонал "Розрахунок субсидії" з включеним в нього програмним модулем "Субсидія" ПК "Розрахунок комунальних платежів. м. Запоріжжя, 2013".

10.10.2013 року до договору укладено Додаткову угоду № 2.

Зазначеною угодою п. 1.1 Договору викладено в наступній редакції: "Продукт в цьому Договорі - це частина Програмного комплексу "Розрахунок комунальних платежів м.Запоріжжя, 2013" (далі за текстом - ПК), яка надає можливість працювати у інтерфейсах функціоналів, які дозволяють формувати, опрацьовувати, впорядковувати та зберігати інформацію БДА, використовувати програмний модуль "Субсидія" та інтерфейсах, з правом розширення кола споживачів Продукту на письмово узгоджених з ТОВ "Міські комунікаційні системи" умовах на території реалізації, за допомогою яких субдистриб'ютор забезпечує введення даних, їх актуалізацію та контроль правильності таких даних, необхідних для здійснення ТОВ "Міські комунікаційні системи" нарахування за допомогою ПК вартості комунальних послуг за звітний період, а також забезпечення ТОВ "Міські комунікаційні системи" збереження і захисту даних щодо обліку, систематизації та стану комунальних платежів."

Згідно з актом приймання-передачі від 31.08.2013 року та актом приймання передачі Продукту-2 від 10.09.2013 року відповідачем на виконання умов договору було передано позивачу продукт та обладнання, яке забезпечує його функціонування. Зазначені акти підписано уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Позивач, звертаючись з позовом до господарського суду, просив визнати недійсним вищезазначений договір, у зв'язку з тим, що на момент укладання договору у відповідача був відсутній повний обсяг прав користування або володіння на програмний комплекс «Розрахунок комунальних платежів м. Запоріжжя, 2013», що позбавляє ТОВ «Міські комунальні системи» необхідного обсягу цивільної дієздатності та зазначає, що спірний договір є договором комерційної концесії із застосуванням ст.ст. 1115-1129 Цивільного кодексу України.

Рішенням місцевого господарського у задоволенні позову відмовлено. Рішення обґрунтоване тим, що спірний договір є договором про надання послуг та позивач не довів достатність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору.

Судова колегія погоджується з такими висновками господарського суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 7.3 договору передбачено, що відповідач зобов'язаний забезпечити функціонування продукту на узгоджених договором умовах. Передавати інформацію, що міститься, обліковується та оброблюється в ПК, та інформацію щодо здійснених споживачами платежів за комунальні послуги, захищеними каналами зв'язку, визначеними та встановленими МКС; надавати сервісне обслуговування продукту.

Водночас, згідно з п. 7.1.7 договору позивач зобов'язаний забезпечити своєчасне, не пізніше 5 числа кожного місяця ведення даних, необхідних для здійснення МКС нарахувань комунальних платежів.

Натомість, відповідно до ст.ст. 366-376 Господарського кодексу України та ст.ст. 1115-1129 Цивільного кодексу України договір комерційної концесії це - вид зобов'язань між суб'єктами господарювання, коли одна сторона (франчайзер) передає іншій стороні (франчайзи) за оплату (роялті) право на певний вид бізнесу, використовуючи розроблену бізнес-модель його ведення. Це розвинена форма ліцензування, при якій одна сторона (франчайзер) надає іншій стороні (франчайзи) відшкодувальне право діяти від свого імені, використовуючи товарні знаки і/або бренди франчайзера.

З огляду на наведене, такий договір передбачає використання комплексу наданих користувачеві прав, ділової репутації і комерційного досвіду право володільця в певному обсязі, із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери підприємницької діяльності.

Таким чином, договір комерційної концесії припускає наявність бізнес-системи, яку правоволоділець дозволяє експлуатувати користувачеві, тобто видає йому свого роду ліцензію на це.

Натомість, спірний договір не містить умов щодо передачі комплексу прав на торговельні марки, промислові зразки, винаходи, твори, комерційні таємниці тощо, а також ділової репутації і комерційного досвіду, та, відповідно не містить умов щодо передачі будь-якої розробленої бізнес-системи.

Відповідно до положень ст. 8 Закону та Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 27.12.2001р. №1756, договір про передачу виключних прав №1 на комп'ютерну програму «Розрахунок комунальних платежів м.Запоріжжя, 2013» був поданий на державну реєстрацію до Державної служби інтелектуальної власності України.

25 грудня 2013р. даний договір був зареєстрований в державному реєстрі договорів, які стосуються права автора на твір, за номером 2359 та видане відповідне рішення.

Відповідно до ст. 1113 Цивільного кодексу України за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що має виключні майнові права) передає другій стороні частково або в повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах.

Отже, починаючи з 30 квітня 2013 року ТОВ «ІКС» набуло виключні права на Програмний комплекс «Розрахунок комунальних платежів. М.Запоріжжя, 2013».

Маючи виключні права на Програмний комплекс «Розрахунок комунальних платежів. М.Запоріжжя, 2013», ТОВ «ІКС» 01.08.2013р. уклало із ТОВ «МКС» дистриб'ютерський контракт №130801ГД з ексклюзивними правами Генерального Дистриб'ютора для здійснення діяльності на Україні.

Згідно до умов п.7.2. цього контракту Генеральний Дистриб'ютор має право передавати за плату в користування третім особам Продукт або його частину, та пов'язані з цим відповідні права на нього, здійснювати на власний розсуд продаж прав користування Продуктом.

ТОВ «МКС», реалізуючи передбачені Контрактом власні права Генерального Дистриб'ютора, уклав із МКП «Основаніє» (відповідачем) 23.08.2013р. договір №2308-ППД на передачу прав дистриб'ютора.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи господарським судом Запорізької області розглядалася справа №908/1391/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи», м. Запоріжжя до Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ», м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за договором №2308-ППД від 23.08.2013р.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015р. по справі №908/1391/14 залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 21.05.2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 року, якими позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з МКП "Основаніє" на користь ТОВ "Міські комунікаційні системи" суму заборгованості.

Як встановлено при розгляді справи №908/1391/14 та вбачається з матеріалів справи №908/1434/15, Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунальні системи» належним чином виконувало умови спірного договору та своєчасно і в повному обсязі надавало Міському комунальному підприємству «ОСНОВАНІЄ» послуги.

Натомість, Міським комунальним підприємством «ОСНОВАНІЄ» по справі частково здійснено оплату вартості наданих послуг, у зв'язку з чим з останнього стягнуто заборгованість. Крім того, підприємство визнало заявлену до стягнення суму боргу та просило розстрочити виконання рішення суду посилаючись на тяжкий фінансовий стан.

Аналогічного висновку дійшов Вищий господарський суд України у своїй постанові від 01.04.2015р. по справі №908/1391/14 визначено, що стягнуто заборгованість саме за надані послуги за договором на передачу прав дистриб'ютора, у зв'язку з тим, що факт надання послуг підтверджено матеріалами справи.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведене та оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором про надання послуг, а саме: договором дистрибьюції, оскільки за ним позивачу надається комплекс саме послуг щодо користування програмним комплексом і його сервісного обслуговування, та право на продаж цього комплексу послуг третім особам від свого імені й за свій рахунок, але дотримуючись умов договору

Крім того, скаржник у своїй апеляційній скарзі зазначає, що згідно із ч.2 ст. 1118 Цивільного кодексу України і ч.2 ст. 367 Господарського кодексу України договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця, а відсутність реєстрації договору позбавляє сторони права в разі спору посилатися на цей договір, натомість спірний договір не зареєстровано. Також, на думку скаржника, умови договорів комерційної концесії, відповідно до яких правоволоділець має право визначити ціну товару (робіт, послуг), передбаченого договором, або встановлювати верхню чи нижню межу цієї ціни (частина 2 статті 1122 ЦК України), проте всупереч цьому спірний договір містить ціну договору, що визначена в розділі 4 «Вартість договору».

Водночас, колегія суддів залишає вказані доводи поза увагою, оскільки вони не були підставою позову.

Згідно з ч.3 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Запорізької області від 14.04.205р. у справі №908/1434/15-г підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ», м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 14.04.2015р. у справі №908/1434/15-г залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 14.04.2015р. у справі №908/1434/15-г - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.А.Скакун

В.М.Татенко

Надруковано 5 прим.:

1прим.-позивачу;

1прим.-відповідачу;

1прим.-у справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО.