ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.06.15р. Справа № 904/2126/15

За позовом сільськогосподарського виробничого кооперативу "Вільнянськ", м. Вільнянськ, Вільнянський район, Запорізька область

до відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера", м.Дніпропетровськ

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Гран Поліс", м.Дніпропетровськ

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

Сільськогосподарський виробничий кооператив "Вільнянськ", м.Вільнянськ, Вільнянський район, Запорізька область (далі по тексту - позивач) звернувся до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач-1) та до товариства з обмеженою відповідальністю "Гран Поліс", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач-2) про визнання договору поруки №13662-ПОР від 28.03.2014р., укладеного між відповідачами недійсним.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви за вих. № б/н від 11.03.2015р. ухвалою суду від 17.03.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 07.04.2015р.

Суд розгляд справи відкладав з 07.04.2015р. до 12.05.2015р.

Розпорядженням керівника апарату від 13.05.2015р. за №414 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Автоматизованою системою документообігу справу №904/2126/15 розподілено на суддю Петренка І.В., який керуючись ст.ст. 61, 64, 65, 86 Господарського процесуального кодексу України ухвалив прийняти справу №904/2126/15 до свого провадження та призначити слухання на 04.06.15р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 25.05.2015р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 21.05.2015р.

Відповідач-1 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 25.05.2015р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 22.05.2015р.

Відповідач-2 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 25.05.2015р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 22.05.2015р.

04.06.2015р. повноважний представник позивача в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, витребуванні судом документи не представив.

Повноважний представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, відзив на позов не надав, витребуванні судом документи не представив.

Повноважний представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, відзив на позов не надав, витребуванні судом документи не представив.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

На думку суду неявка у судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 04.06.2015р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.03.2014р. між сільськогосподарським виробничим кооперативом "Вільнянськ" (далі по тексту - позивач, покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агросфера" (далі по тексту - відповідач-1, продавець) укладено договір купівлі-продажу №13662 (далі по тексту - договір купівлі-продажу), відповідно до пункту 1.1 умов якого продавець зобов'язується передати, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити вартість засобів захисту рослин, мікродобрив (далі по тексту - товар), відповідно до умов даного договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Як зазначає позивач у позовній заяві в лютому 2015 року отримав копію позовної заяви, в якій відповідач-1 просив солідарно стягнути з позивача та раніше не відомого відповідача-2 заборгованість за договором купівлі-продажу.

Таким чином, позивач дізнався про існування договору поруки №13662-ПОР від 28.03.2014р. (далі по тексту - договір), який укладено між відповідачем-1 та відповідачем-2 та за умовами пункту 1.1 умов якого предметом цього договору поруки є зобов'язання поручителя перед кредитором відповідати за порушення позивачем його зобов'язань перед відповідачем-1 по основному договору, передбаченого розділом 2 цього договору поруки, що включає: погашення (сплату) товарного кредиту та будь-якої іншої заборгованості в сумі та у строк згідно основного договору; погашення (сплату) суми, на яку збільшено вартість товару, у зв'язку з застосуванням способу зміни ціни на товар (індексація) згідно умов основного договору; сплату процентів за користування товарним кредитом у відповідності до основного договору та процентів за користування грошовими коштами; сплату неустойки (штрафу, пені), що передбачені умовами основного договору, а також сплату усіх можливих судових та/або господарських витрат, пов'язаних з розглядом справ, предметами яких, будуть вимоги кредитора, пов'язані з виконанням основного договору.

Під основним договором у цьому договорі поруки розуміють договір купівлі-продажу №13662 від 28.03.2014р., який укладено між кредитором (відповідачем-1) та боржником (позивачем) (пункт 2.1 договору).

Пунктом 1.4 договору визначено, що поручитель відповідає солідарно та в повному обсязі по зобов'язанням боржника (позивача) перед кредитором (відповідачем-1) по основному договору. При цьому кредитор (відповідач-1) має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Цим договором поруки забезпечується виконання зобов'язання у повному обсязі.

Отже, позивач стверджує, що вказаний договір поруки укладено без його згоди, чим порушено норми чинного законодавства.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно зі статтею 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З огляду на приписи наведених правових норм, господарський суд дійшов висновку про те, що боржник не є стороною договору поруки. При цьому, обов'язковість його згоди на укладення такого договору чинним законодавством не передбачена.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р.

Так, в пункті 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з того, що згідно з приписами ст.ст. 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Позивач стверджує, що договір поруки є фіктивним з огляду на те, що не спрямований на реальне настання правових наслідків.

В свою чергу, розглянувши доводи позивача про те, що спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, господарський суд України вбачає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. фіктивний правочин (ст. 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Одночасно, нормами ст. 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Таким чином, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено існування на момент укладення оспорюваного договору обставин, з якими в ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язується недійсність правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.04.2015р. по справі №904/8542/14.

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 1218,00грн. покласти на позивача.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. ст. 11, 203, 215, 234, 512-520, 553, 555, 557, 626 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

08.06.2015 року

Суддя І.В. Петренко