ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 червня 2015 р. Справа № 903/531/15
Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Шевчук Світлана Анатоліївна

за участю представників сторін:

від позивача: Деркач Д.В. (представник за дов. № б/н від 30.07.2014 р.)

від відповідача: Слюсар Е.В. (представник за дов. № 07-4-693 від 02.06.2015 р.)

Денисюк О.О. (представник за дов. № 07-4-694 від 03.06.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом Волинського обласного санаторію матері і дитини "Турія" до Волинського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення 97 777,45 грн.

В судовому засіданні 03.06.2015 р. у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Волинський обласний санаторій матері і дитини "Турія" звернувся в суд з позовом до Волинського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення 97 777,45 грн.

Позов мотивовано тим, що 19.11.2014 р. між Волинським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Волинським обласним санаторієм матері і дитини "Турія" укладено договір про закупівлю послуг закладів дитячого оздоровлення санаторного типу №14.

Відповідно до укладеного договору позивач зобов'язувався надати відповідачу протягом листопада - грудня 2014 року якісні послуги щодо тимчасового розміщування під час відпусток та інші послуги щодо тимчасового розміщування згідно з Додатком №1 до Договору , які замовник зобов'язувався своєчасно та в повному обсязі оплатити після звірки розрахунків по закінченню оздоровчого періоду.

Позивачем на виконання умов договору було своєчасно та в повному обсязі виконано взяті на себе зобов'язання, підтвердженням чого є підписання сторонами акту звірки взаєморозрахунків від 19.12.2014 р. на загальну суму 94 500,00 грн.

29.12.2014 р. відповідачем (Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності) згідно платіжного доручення № 5104 здійснено оплату послуг в сумі 31 899,20 грн. На момент звернення з позовом до суду заборгованість останнього становить 62 600,80 грн.

Беручи до уваги викладене позивач просив суд стягнути з відповідача 97 777,45 грн. з них: 62 600,80 грн. основного боргу, 740,92 грн. 3% річних, 23 243,51 грн. інфляційних втрат та 11 192,22 грн. пені.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові. На виконання вимог ухвали суду 02.06.2015 р. подав письмове підтвердження того, що у провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи з спору між цими сторонами, про цей предмет і з цих підстав та відсутнє рішення вище перелічених органів з даного спору.

Представники відповідача в судовому засіданні та в поданому відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнали частково на суму основного боргу в розмірі 62 600,80 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи між Волинським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Волинським обласним санаторієм матері і дитини "Турія" укладено договір про закупівлю послуг закладів дитячого оздоровлення санаторного типу №14 від 19.11.2014 р. (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 11 ЦК України та ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до п.1.1. договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов'язується надати замовнику протягом листопада-грудня 2014 року якісні послуги щодо тимчасового розміщування під час відпусток та інші послуги щодо тимчасового розміщення (послуги закладів дитячого оздоровлення санаторного типу) згідно з Додатком №1 до цього договору, а замовник зобов'язується оплатити їх вартість.

У відповідності до додатку №1 до договору №14 від 19.11.2014 р. визначено кількість путівок, а саме тридцять та ціну в розмірі 94 500,00 грн. (а.с.13).

Між сторонами 19.12.2014 р. підписано акт звірки взаєморозрахунків, яким встановлено, що сальдо на 19.12.2014 р. становить 94 500,00 грн. на користь Волинського обласного санаторію матері і дитини "Турія" (а.с.14).

Таким чином, позивач взяті на себе зобов'язання згідно договору виконав у повному обсязі, що підтверджується вищезазначеним актом.

29.12.2014 р. Волинське відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності перерахувала грошові кошти на рахунок Волинського обласного санаторій матері і дитини "Турія" в сумі 31 899,20 грн. згідно договору №14 від 19.11.2014 р. укладеного між сторонами (а.с.17).

Волинський обласний санаторій матері і дитини "Турія" 16.03.2015 р. направив Волинському відділенню Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності претензію на сплату боргу на суму 62 600,80 грн. № 64 (а.с.16).

Як встановлено в судовому засіданні відповідач не тільки прострочив взяті на себе договірні зобов'язання за договором, а й не виконав їх належним чином, а відтак зобов'язання відповідача по сплаті ним боргу не є припиненим.

Таким чином, заборгованість відповідача складає 62 600,80 грн. Сума підставна, підтверджена матеріалами справи та підлягає до стягнення у повному обсязі. Дану сума коштів відповідачем у відзиві та представниками відповідача в судову засіданні визнається.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності доч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст.ст. 525, 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

В даному випадку, відносини між позивачем та відповідачем носять договірний характер, укладений між останніми договір про закупівлю послуг закладів дитячого оздоровлення санаторного типу №14 від 19.11.2014 р. (а.с.11-12).

Відповідно до договору, який був укладений між сторонами п.7.1. за невиконання або неналежне виконання свої зобов'язань, за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством.

У відповідності до даного договору та ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За неналежне виконання грошових зобов'язань позивач нарахував відповідачу 3 % річних в сумі 740,92грн. та 23 243,51 грн. інфляційних витрат. Варто зазначити, що вони судом перевірені, підставні та підлягають до стягнення з відповідача.

Щодо стягнення з відповідача 11 192,22 грн. пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до договору, який був укладений між сторонами п.7.1. за невиконання або неналежне виконання свої зобов'язань, за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд перевіривши правильність нарахування пені, згідно розрахунку позивача (а.с19), приходить до висновку, що дана вимога про стягнення з відповідача пені в сумі 11 192,22 грн. підставна та підлягає до задоволення.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З положень ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, спір до суду доведений з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 1 827, 00 грн. згідно ст. 49 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Волинського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (м. Луцьк, вул. Київський майдан, 6, ) на користь Волинського обласного санаторію матері і дитини "Турія" (Волинська область, Ковельський район, с. Зелена, ) 97 777,45 грн. (дев'яносто сім тисяч сімсот сімдесят сім гривень сорок п'ять копійок) з них: 62 600,80 грн. основного боргу, 740,92 грн. 3% річних, 23 243,51 грн. інфляційних втрат, 11192,22 грн. пені, а також витраті по сплаті судового збору в розмірі 1 955,55 грн. (одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят п'ять гривень п'ятдесят п'ять копійок ).

Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути на користь Волинського обласного санаторію матері і дитини "Турія" (Волинська область, Ковельський район, с. Зелена, ) зайво сплачений судовий збір в розмірі 0,12 грн. (дванадцять копійок) сплачений згідно платіжного доручення (оригінал платіжного доручення знаходиться в матеріалах справи).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 04.06.2015

Суддя І. О. Гарбар