ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" травня 2015 р.Справа № 922/990/15

Господарський суд Одеської області у складі:

Судді Зайцева Ю.О.

при секретарі судового засідання Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" в особі відділення № 456 Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" м.Харків про стягнення 12 000 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 17.02.2015 р. до господарського суду Харківської області звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" в особі Відділення № 456 Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" м. Харків про стягнення 12 000 грн.

Ухвалою судді господарського суду Харківської області від 18.02.2015р. Лаврова Л.С. порушено провадження по справі за вказаним позовом з призначенням справи до розгляду у відкритому судовому засіданні.

17.03.2015 р. ухвалою господарського суду Харківської області вищевказану справу передано за підсудністю до господарського суду Одеської області.

24.03.2015 р. справа № 922/990/15 (вх. № 1264/15) надійшла до господарського суду Одеської області та була передана на розгляд судді Зайцеву Ю.О.

27.03.2015р. ухвалою судді господарського суду Одеської області Зайцева Ю.О. справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" особі відділення №456 Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" м. Харків про стягнення 12 000 грн. прийнято до свого провадження з призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідач засідання суду призначені на 17.04.2015р. 06.05.2015р. та 25.05.2015р. не з`явився, правом на відзив в порядку ст.59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області від 27.03.2015р., 17.04.2015р. та від 06.05.2015р. були направлені за належною адресою, зазначеною в позовній заяві та у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 06.03.2015р. та отримані Публічним акціонерним товариством "Імексбанк" про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення про вручення ухвал суду з зазначенням вказаних відомостей відповідачу.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 "Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання. При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення скеровувалися на належну адресу відповідача визначену в позовній заяві та у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 06.03.2015р. та були отримані відповідачем, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

25.05.2015р. в судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, суд встановив:

29.10.2014 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 відповідно до квитанції №60255, було здійснено платіж в сумі 10 000.00грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Омега-Автопоставка». Призначенням платежу вказувалась сплата за товар -автозапчастини.

Однак, в порушення вимог чинного законодавства станом на 16.02.2015 року грошові кошти на розрахунковий рахунок ТОВ «Омега - Автопоставка» так і не були зараховані Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» в особі відділення №456 Публічного акціонерного товариства «Імексбанк».

28.11.2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до Управління національного банку України в Харківській області із заявою про порушення фінансовою установою (Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» в особі відділення № 456 Публічного акціонерного товариства «Імексбанк») порядку здійснення безготівкових розрахунків.

10.02.2015р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (Первісний кредитор) з однієї сторони та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Новий кредитор) з другої сторони, було укладено Договір про відступлення права вимоги № 10/02/15-В, відповідно до умов якого, Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з квитанцією про здійснення касової операції № 60255 від 29.10.2014р. на суму 10000,00грн., яка не була виконана відділенням №456 ПАТ «Імексбанк» у м. Харкові, а Новий кредитор приймає право вимоги що належне Первісному кредитору у відповідності до квитанції про здійснення касової операції № 60255 від 29.10.2014р. па суму 10000.00грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору, з цього договору випливає, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з квитанції про здійснення касової операції № 60255 від 29.10.2014р. на суму 10 000,00грн., яка не була виконана відділенням №456 ПАТ «Імексбанк» у м. Харкові в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього Договору.

З наведених підстав, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" в особі відділення № 456 Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" м.Харків про стягнення 12 000 грн.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Відповідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2014 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 відповідно до квитанції №60255, було здійснено платіж в сумі 10 000,00 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Омега-Автопоставка». Призначенням платежу вказувалась сплата за товар -автозапчастини.

Відповідно до п. 2.19. Постанови Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

З огляду на вищевказані правові норми, суд доходить висновку про виникнення у відповідача зобов'язання виконати платіж за квитанцією №60255, було здійснено платіж в сумі 10 000,00 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Омега-Автопоставка» виникло 29.10.2014р.

Таким чином, як встановлено судом, відповідачем було допущено порушення виконання зобов'язання, наслідком якого є настання, згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Водночас, вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приймаючи до уваги, що можливість нарахування пені передбаченої законом, суд вважає правильним нарахування позивачем пені за невиконання зобов'язання згідно з розрахунком, перевіреним судом, у розмірі 1 090,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що вказане зобов'язання є грошовим, суд також вказує про правомірність нарахування позивачем у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України на суму боргу інфляційних втрат у розмірі 821,06 грн. та 3 % річних у сумі 87,94 грн., розрахунок яких є також арифметично та методологічно вірним.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення вказаних сум на підставі судового рішення, суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як вбачається з відомостей, які є загальнодоступними та містяться на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015 року № 50 Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 січня 2015 року №16 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 27 січня 2015 року по 26 квітня 2015 року включно, а також призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ „ІМЕКСБАНК".

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до п.1 ч. 5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Визначення поняття "кредитор банку" містять приписи Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до статті 2 Закону, кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Таким чином, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а банк, відповідно, виступає боржником.

При цьому, суд зазначає, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (пункт 1 частини 6 вказаної статті)

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що на фізичну особу - підприємця ОСОБА_5 розповсюджується обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак вимоги щодо стягнення з останнього безпідставно непереведених коштів, пені, 3 % річних та інфляційних витрат не можуть бути задоволені за рахунок відповідача, в силу вказаних обмежень з огляду на введення у ПАТ "Імексбанк" тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим у заявленому позові слід відмовити.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1, судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" в особі відділення № 456 Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" м.Харків про стягнення 12 000грн. - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено та підписано 02 червня 2015 р.

Суддя Ю.О. Зайцев