ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Справа № 908/4837/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Козир Т.П.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"
на рішення та постанову Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015
у справі№ 908/4837/14 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"
доПублічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
провизнання кредитного договору недійсним
за участю представників сторін:

позивача: Ладан О.М., дов. від 25.02.2015 б/н

відповідача: Рухлін І.О., дов. від 20.12.2012 № 09-32/1561

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсним Кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 76 від 07.09.2007.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 14.11.2014 у справі № 908/4837/14 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" направлено для розгляду за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 у справі № 908/4837/14 (суддя Васильченко Т.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 (колегія суддів у складі: головуючого судді Тарасенко К.В., суддів Тищенко О.В., Іоннікової І.А.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими рішеннями позивач звернувся до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 у справі № 908/4837/14 повністю і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, скаржник вказує на те, що прийняті судові рішення стосуються прав та обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор", яке не було залучене до участі у справі. Також скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм ст. 61 Конституції України, ст.ст. 203, 215, 549, 1056-1 Цивільного кодексу України, оскільки умовами кредитного договору встановлено подвійну відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання та право банку в односторонньому порядку змінювати фіксовану процентну ставку.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на касаційну скаргу, в якому відповідач просив оскаржувані судові рішення залиши в силі та відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 07.09.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, найменування якого в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - банк, відповідач), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор" (далі - позичальник, позивач) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 76 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 234836014,83 рублів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором. Повернення кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії повинно здійснюватися позичальником частинами у відповідності до встановленого графіку (п. 2.1 кредитного договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 76/19-4 від 31.03.2014).

Пунктом 2.2 кредитного договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 76/16-10 від 31.05.2013 визначено, що уінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 29.12.2015.

Як передбачено п. 3.2 кредитного договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 76/15-35 від 12.12.2012 та № 76/16-10 від 31.05.2013, проценти за користування кредитом нараховуються банком виходячи із процентної ставки у розмірі 12,65 % річних та при розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод "факт/360", виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 у році.

Згідно із п. 3.4 кредитного договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 76/15-35 від 12.12.2012 та № 76/16-10 від 31.05.2013, у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, встановленого п.п. 2.1, 2.2 договору, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка зазначена в договорі як дата виконання зобов'язань до дати виконання такого зобов'язання, проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 15,65 процентів річних.

Пунктом 6.1 кредитного договору сторони погодили, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період прострочення та нараховується щоденно.

Предметом позову у справі є позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" про визнання вищевказаного кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи підстави недійсності кредитного договору позивач посилається на те, що договором передбачено подвійну відповідальність для позичальника за порушення грошового зобов'язання у вигляді процентів за неправомірне користування коштами та пені, що на думку позивача є подвійною пенею та прямо суперечить нормам ст. 61 Конституції України. Крім цього, позивач вказує на те, що передбачена п. 3.4 кредитного договору умова щодо збільшення процентної ставки є нікчемною в силу приписів ст. 1056-1 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Як передбачено ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення Цивільного кодексу України про позику, якщо інше не встановлено параграфом 2 гл. 71 Цивільного кодексу України і не випливає із суті кредитного договору.

Як передбачено ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо не встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із п.п. 3.2, 3.4 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються банком виходячи із процентної ставки у розмірі 12,65 % річних. У випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка зазначена в договорі як дата виконання зобов'язань до дати виконання такого зобов'язання, проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 15,65 % річних.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.1 Договору у розділі 6 "Відповідальність сторін" сторони погодили застосування пені за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом.

Дослідивши умови пунктів 3.4 та 6.1. кредитного договору, суди попередніх інстанцій вірно виходили з того, що пунктом 3.4 договору сторони визначили розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом, а пунктом 6.1 договору погодили застосування пені за порушення повернення кредиту та сплаті процентів, та дійшли обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір в частині встановлення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами після спливу строку повернення кредиту та визначення відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору не встановлює подвійної відповідальності для позичальника та не суперечить приписам чинного законодавства України.

Доводи скаржника щодо встановлення у кредитному договору подвійної відповідальності позичальника вказаних висновків судів не спростовують та ґрунтуються на невірному розумінні правової природи процентів, сплата яких передбачена п. 3.4 кредитного договору, та помилковому тлумаченні вказаного пункту договору, яким передбачено збільшену процентну ставку за користування кредитом після настання строку його повернення, а не додаткову сплату процентів за користування кредитом у випадку порушення вказаного строку.

Як передбачено ч. 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, розмір процентів за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Зі змісту п.п. 3.2, 3.4 кредитного договору вбачається, що сторони досягли згоди щодо умов про розмір процентної ставки та можливість збільшення її розміру до 15,65 % річних (на 3%) у разі невиконання/порушення позичальником певних умов двостороннього договору, а також порядок і строки застосування підвищеної відсоткової ставки за користування кредитом, зокрема, і момент припинення застосування збільшеної процентної ставки.

Враховуючи, що застосування банком підвищеної процентної ставки за користування кредитними коштами передбачено умовами, погодженими сторонами кредитного договору, і є наперед узгодженими між сторонами умовами зміни процентної ставки у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення всіх отриманих сум по кредиту, акі дії банку не є односторонньою зміною умов договору у розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України, а умови договору щодо розміру, порядку та строків застосування підвищеної процентної ставки за користування кредитом не можна вважати нікчемними у розумінні правила ст. 1056-1 Цивільного кодексу України.

Таким чином, дослідивши умови кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 76 від 07.09.2007, надавши правову оцінку пунктам 3.4 та 6.1 договору, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів касаційної інстанції, про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, у зв'язку із чим обґрунтовано відмовили в позові.

Вказаний висновок судів відповідає встановленим фактичним обставинам справи і ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зазначених висновків не спростовують та по суті зводяться до заперечень щодо здійсненої судами оцінки доказів у справі та намагання довести інші обставини, ніж встановлені судами попередніх інстанцій, в той час як згідно з вимогами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження скаржника про те, що прийняті судові рішення стосуються прав та обов'язків поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор", який не був залучений до участі у справі, та порушення судами у зв'язку із цим норм процесуального права, колегією суддів відхиляється, оскільки судами попередніх інстанцій не вирішувались питання про права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор", а прийняті судові рішення не змінюють обсягу прав та обов'язків вказаної особи у відносинах із сторонами спору.

З огляду на встановлені обставини та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 у справі № 908/4837/14.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 у справі № 908/4837/14 залишити без змін

Головуючий суддя Л. Іванова

Судді Л. Гольцова

Т. Козир