КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2015 р. Справа№ 910/670/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Новікова М.М.

Зубець Л.П.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: Аліфанов Т.Ю. за дов. № 86/26-57-10-18 від 08.12.2014 р.

від відповідача-2: не з'явились

розглянувши у

відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимірівни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.03.2015 р.

у справі № 910/670/15-г (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимірівни

до 1) Державної податкової інспекції у Святошинському районі

Головного управління Державної фіскальної служби України

у місті Києві

2) Управління державної казначейської служби у

Святошинському районі міста Києва

про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі № 910/670/15-г у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимірівна звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі № 910/670/15-г та постановити нове, яким стягнути з ДПІ у Святошинському районі Головного управління Державної Фіскальної служби України у м. Києві на користь Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 (сто тисяч) грн.. 00 коп. завданої неправомірної діями ДПІ у Свтошинському районі м. Києва, стягнути з ДПІ у Святошинському районі Головного управління Державної Фіскальної служби України у м. Києві на користь Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни матеріальних збитків в розмірі 188 008 (сто вісімдесят вісім тисяч вісім) грн.. 10 коп.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р. у справі №910/670/15-г у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Новіков М.М. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимірівни прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 25.05.2015 р.

05.05.2015 р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 - Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №910/670/15-г.

Дане клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи залишено колегією суддів без задоволення, оскільки в матеріалах справи, а саме в додатках до апеляційної скарги містяться докази надсилання скаржником копії апеляційної скарги з додатками відповідачу-2 - Управлінню державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва.

25.05.2015 р. в судове засідання з'явились уповноважені представники відповідача-1. Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання не з'явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-1 проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимирівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі № 910/670/15-г без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вбачається з копій матеріалів справи, Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимирівна, відповідно до свідоцтва про держану реєстрацію серія В00 №194437, 07.09.2004 р. зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності.

За твердженнями скаржника, починаючи з 01.07.2007р. вона займалась роздрібною торгівлею та утримувала кафе "Рутенія" за адресою: м. Київ, вул. Вернадського, буд. 63-а та отримувала доходи. В період здійснення діяльності кафе, скаржник знаходилась на спрощеній системі оподаткування та сплачувала єдиний податок з підприємницької діяльності фізичних осіб.

13.09.2010 р. відповідачем-1 було винесено податкове повідомлення-рішення №/0 про нарахування Фізичній особі-підприємцю Коваленко Л.В. податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб (найманих працівників) на суму 1 970,00 грн. Того ж дня, відповідачем-1 було винесено рішення №/0 про застосування до скаржника штрафних санкцій в розмірі 1 320 756,00 грн.

Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимирівна не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями відповідача-1 звернулась з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва для оскарження податкового повідомлення рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2012 р. по справі №2а-5512/11/2670 стягнуто зі скаржника на користь держави до Державного бюджету України податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1 970,00 грн. В задоволенні решти вимог, стягнення штрафних санкцій в сумі 1 320 756,00 грн., відмовлено.

Так, Окружний адміністративний суд м. Києва відмовляючи у стягненні зі скражника штрафних санкцій в сумі 1 320 756,00 грн. виходив з того, на час розгляду адміністративної справи №2а-5512/11/2670, відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2012 р. податкове повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва від 13.09.2010 р. №/0 визнано протиправним та скасовано.

В подальшому, Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03.04.2013 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2012 р. по справі №2а-5512/11/2670 залишив без задоволення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2014 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2012 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2013 р. по справі №2а-5512/11/2670 залишено без змін.

Фізична особа-підприємець Коваленко Л.В. подала заяву щодо переходу з І кварталу 2011 року на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

Однак, листом №14341/К/17-224 від 23.12.2010 р. відповідач-1 відмовив скаржнику у видачі свідоцтва про сплату єдиного податку на 2011 року, оскільки за вказаним суб'єктом малого підприємництва, відповідно до карток особового рахунку податку з доходів найманих працівників, рахується заборгованість у сумі 1 970,00 грн.

Таким чином, не маючи можливості працювати на спрощеній системі оподаткування, Фізична особа-підприємець Коваленко Л.В. закрила кафе, в зв'язку з чим їй було завдано матеріалах збитків, у вигляді упущеної вигоди та моральної шкоди.

Так, в своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що матеріальна шкода полягає в тому, що дії відповідача-1, позбавили можливості Фізичну особу-підприємця Коваленко Л.В. здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати дохід, та як результат упущена вигода від здійснення підприємницької діяльності.

Крім цього, Фізична особа-підприємець Коваленко Л.В. стверджує, що судом першої інстанції не враховано те, що спочатку скаржник в судовому порядку була вимушена визнавати незаконним податкове повідомлення-рішення про стягнення з неї штрафних санкцій в розмірі 1 320 756, 00 грн., а потім в судовій справі за позовом відповідача-1 ще майже 4 роки скаржник була вимушена захищати себе в судових інстанціях, доводити те, що вона не порушувала податкове законодавство і що кошти, які відповідач-1 намагається з неї стягнути, нараховані безпідставно та незаконно.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовними вимогами до Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва в частині стягнення матеріальних збитків позивач виходила з того, що її середньоденний дохід складає 138,75 грн. Відтак, враховуючи строк вимушеного припинення здійснення її підприємницької діяльності з 01.01.2011 р. по 17.09.2014 р., за твердженнями позивача збитки складають: 1355 д. * 138,75 грн. = 188 008,10 грн.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Нормами ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

З огляду на положення ст. 22 Цивільного кодексу України, ст. 226 Господарського кодексу України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками;

- вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наразі, стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Так, Указом Президента України від 3 липня 1998 року №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі - Указ №727/98) запроваджено спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва, пунктом першим статті 1 якого передбачається надання фізичним особам права перебувати на такій системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000,00 грн.

У пункті четвертому статті 1 цього Указу встановлено, що виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У пункті 14.1.36 Податкового кодексу України наведено визначення господарської діяльності, якою є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 14.1.54 Податкового кодексу України, під доходом з джерелом їх походження з України слід розуміти будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Водночас, не одержаний кредитором дохід, який стягується кредитом з боржника, не входить до складу виручки від реалізації, оскільки при стягненні з боржника збитків, у вигляді неодержаного прибутку без відрахування податку, що підлягає до сплати, позивач одержує додаткову майнову вигоду, рівну сумі єдиного податку, яка була б сплачена, якби кредитор одержав виручку від реалізації, а не стягував не одержаний прибуток.

У фізичних осіб, що є підприємцями, неодержаним доходом, який може бути стягнений у складі збитків, є чистий дохід, тобто різниця між неодержаним (але таким, який міг бути отриманий при відсутності порушення з боку боржника) валовим доходом (сумою виручки в грошовій чи натуральній формі) та тими витратами, що безпосередньо пов'язані з одержанням доходу і які громадянин повинен був зробити у зв'язку з одержанням доходу.

В своїй апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець Коваленко Людмила Володимирівна зазначає, що суд першої інстанції зробив неправильні висновки, адже неправомірність відповідача-1 була доведена Постановою Вищого адміністративного суду від 10.07.2014 р.

Однак, враховуючи все вище наведене, скаржником не доведено складу цивільного правопорушення у діях Управління державної казначейської служби у Святошинському районі міста Києва, а відтак, відсутність у спірних правовідносинах підстав для застосування до нього такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн., скаржник посилається на те, що дії Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві пов'язані з відмовою у видачі їй свідоцтва про сплату єдиного податку, а також винесенням незаконного податкового повідомлення-рішення призвели до стресових ситуацій, які негативно відзначились на її стані здоров'я.

Крім цього, скаржник зазначає в своїй апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не звернув уваги на детальні пояснення скаржника, де вона описала в чому виявляється моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами статті 1167 вказаного кодексу визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2).

Відшкодування шкоди здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини завдавача шкоди.

При цьому причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача.

Згідно з пунктом 3 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Проте, за висновками суду, відсутня неправомірна поведінка відповідача-1, яка б могла пов'язуватись із наслідками, про які зазначила Фізична особа-підприємець Коваленко Л.В. у своїх позові та апеляційній скарзі.

Звернувшись з апеляційною скаргою відповідні обставини скаржник не довела, а відтак, за вищезазначених обставин відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

З приводу тверджень скаржника, що винесення незаконного податкового повідомлення рішення відповідачем-1 принизило честь та гідність Коваленко Л.В., а також знизило її ділову репутацію та престиж, а також підірвало довіру до її діяльності, господарський суд зазначає наступне.

У пункті 27 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. №1 роз'яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.

Такі поняття як приниження ділової репутації та зниження престижу, в чому виражається моральна шкода, є оціночними.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 27 вказаної вище постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 вказано, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою.

Як стверджує скаржник, всі нервові напруження, переживання та хвилювання в період судового розгляду, які зазнала Коваленко Л.В. призвели до порушення серцевої діяльності та хвороб, на підтвердження чого суду було надано виписку з історії хвороб №57 Коваленко Л.В. та довідку №34 від 18.03.2013 р.

Так, дійсно, з представленої суду довідки №34 від 18.03.2013 р. вбачається, що скаржник знаходиться на диспансерному обліку у кардіолога поліклінічного відділенням Пирятинської ЦРЛ.

Водночас, скаржником не доведено, а судом не встановленого того, що погіршення фізичного стану Коваленко Л.В., яке викликано низкою хвороб, враховуючи її вік, викликано саме діями відповідача-1.

Крім цього, в своїй апеляційній скарзі, скаржник зазначає, що визначаючи розмір моральної шкоди ФОП Коваленко Л.В. виходить із міркувань справедливості та з урахувань обставин справи, те що протягом 4-ох років була змушена захищати свої права у суді від безпідставного та незаконного рішення ДПІ у Святошинському районі м. Києва.

Виходячи з вищезазначеного, через отримані нею хвороби є необхідність пройти лікування у лікарні, постійні стреси вона оцінює у 100 000 (сто тисяч) грн.. 00 коп., як компенсацію за заподіяну їй моральну шкоду.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки скаржником не надано доказів приниження відповідачем-1 її ділової репутації, завдання скаржнику моральної шкоди, а також не доведено, що ФОП Коваленко Л.В. було завдано моральної шкоди саме у заявленому розмірі 100 000,00 грн.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі № 910/670/15-г.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі № 910/670/15-г прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваленко Людмили Володимірівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 р. у справі № 910/670/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/670/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді М.М. Новіков

Л.П. Зубець