ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2015 р.Справа № 916/675/15-г
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В.Лашина

Суддів: О.Л.Воронюка,

М.А.Мирошниченка

При секретарі І.М. Станковій

За участю представників сторін:

ФОП ОСОБА_2 - паспорт серія НОМЕР_1, дата видачі : 03.02.10;

Від ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3, довіреність № 6495, від 13.09.13;

Від Обслуговуючий кооператив „Гаражний Кооператив „Глушко 11 Е" - Новицька О.В., довіреність № 10, від 04.04.15;

Від Обслуговуючий кооператив „Гаражний Кооператив „Глушко 11 Е" - Завірюха Г.С., довіреність № 8, від 25.02.15;

Від Одеської міської ради - Моджук І.О., довіреність № 352/исх-гс, від 19.12.14;

Представник приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калганової М.В. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Обслуговуючого кооперативу „Гаражний Кооператив „Глушко 11 Е"

на рішення господарського суду Одеської області

від 15.04.2015р.

справа №916/675/15-г

позивач Обслуговуючий кооператив „Гаражний Кооператив „Глушко 11 Е"

відповідачі: 1.Одеська міська рада

2.Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

3.Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калганова Марія Володимирівна

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору оренди та скасування реєстрації

Відповідно до ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 26.05.2015р. оголошувалась перерва до 28.05.2015р.

ВСТАНОВИЛА:

16 лютого 2015 року обслуговуючий кооператив «Гаражний кооператив «Глушко 11Е» (в подальшому за текстом - ГК «Глушко 11Е») звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) про визнання незаконним і скасування рішення Одеської міської ради від 16.04.2013 р. № 3368-VI «Про передачу ФОП ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки площею 0,0721 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць»; про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013 р., розташованої за вказаною адресою, укладеного між Одеською міською радою і ФОП ОСОБА_2, а також про скасування нотаріального запису про реєстрацію зазначеного договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення органом місцевого самоврядування прийняте без врахування вимог ст. 124 Земельного кодексу України, оскільки земельна ділянка передана ФОП ОСОБА_2 без проведення земельних торгів, а також без погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами. Окрім цього, позивач вказує про те, що в районі будинку № АДРЕСА_1 знаходиться магістральна тепломережа, уздовж якої встановлена охоронна зона, в якій забороняється будівництво будинків, розміщення гаражів, автостоянок тощо, а тому укладання відповідного договору оренди суперечить приписам чинного законодавства.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.04.2015 р. (суддя Демешин О.А.) у задоволені позовних вимог було відмовлено. В частині позову щодо скасування нотаріального запису про реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013 р. провадження у справі припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з цим рішенням, ГК «Глушко 11 Е» в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та на неповне з'ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, оскільки надання ФОП ОСОБА_2 спірної земельної ділянки без проведення земельних торгів порушило права та охоронювані законом інтереси членів ГК «Глушко 11 Е», які мали на праві власності навіси на території наданої в оренду земельної ділянки та були позбавлені можливості отримати згадану земельну ділянку на передбачених законом підставах. Скаржник вказує на те, що ФОП ОСОБА_2 ніколи не мав на праві власності на території орендованої земельної ділянки нерухомого майна, що було б підставою для не проведення земельних торгів, оскільки рішення судів загальної юрисдикції, на підставі яких був виданий витяг з реєстру прав власності на майно станом на 05.01.2011 р., були скасовані. Окрім цього ГК «Глушко 11 Е» зазначає про те, що нотаріус не є суб'єктом владних повноважень, а тому судом першої інстанції безпідставно було припинено провадження в частині вимог про скасування нотаріального запису про реєстрацію спірного договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013 р.

В відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_9 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, з мотивів викладених у відзиві.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 зазначеного Кодексу унормований порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування за рішеннями відповідних органів (державної влади чи місцевого самоврядування у відповідності до визначеної законодавством компетенції).

Зокрема, рішення таких органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нових земельних ділянок. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. В такому випадку розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати розпорядження цією земельною ділянкою (ч. 1 ст. 123 ЗК України).

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 ЗК України).

У відповідності до ч. 6 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Одним з таких випадків частиною 2 статті 134 ЗК України визначено наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомого майна, що належать фізичній або юридичній особі на праві власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 759, ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди), а відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Зазначені положення Цивільного кодексу України кореспондуються із ч. 8 ст. 93 Земельного кодексу України.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ч.1 ст. 13 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначені умови договору оренди землі, без дотримання яких його може бути визнано недійсним.

Згідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (в тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за його захистом відповідно до встановлених способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України заперечувати дійсність правочину може одна із сторін чи заінтересована особа на підставах, встановлених законом. При цьому, розглядаючи спір, господарський суд повинен встановити об'єктивну наявність порушення чи оспорювання цивільного права чи охоронюваного законом інтересу позивача та наявність підстав недійсності правочину відповідно до підстав поданого позову.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не передбачена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини зі створення, розташування та користування земельною ділянкою під автостоянкою за адресою: АДРЕСА_1, введеною гр. ОСОБА_10 (матір'ю ФОП ОСОБА_2.) в експлуатацію, існували ще з 2000 року. Зазначені обставини досліджувалися Верховним Судом України (ухвала від 02.02.2011 р. /а.с. 195-196/).

29 грудня 2004 року між Одеською міською радою та ФОП ОСОБА_10 був укладений договір оренди земельної ділянки площею 721 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць. Договір був укладений на 5 років та був нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 3225.

10 травня 2008 року гр. ОСОБА_10 померла.

14 вересня 2012 року було проведено державну реєстрацію ГК «Глушко 11 Е», метою створення якого є обслуговування його членів та забезпечення захисту їх прав. Зазначеним кооперативом 08 листопада 2012 року подано заяву на ім'я начальника Одеського міського управління земельних ресурсів щодо сприяння проходженню документів про надання у довгострокову оренду земельної ділянки під автостоянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Водночас, 19 лютого 2013 року рішенням Одеської міської ради № 2875-VI ФОП ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та її подальшої передачі в оренду, орієнтовною площею 0,0721 га за адресою: АДРЕСА_1, - для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць.

Відповідна технічна документація була розроблена для ФОП ОСОБА_2 комунальним підприємством «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» та погоджена із Головним управлінням Держземагенства у м. Одесі, Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради.

Згідно з актом від 20.03.2013 р. проведено визначення меж земельної ділянки без заперечень з боку суміжного землевласника - ВАТ «Одесаобленерго».

16 квітня 2013 року Одеською міською радою вирішено (рішення № 3368-VI) передати ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,0721 за адресою: АДРЕСА_1, у довгострокову оренду терміном на 25 років, до початку реалізації планувальних рішень району, - для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машино-місць.

В подальшому ФОП ОСОБА_2 були проведені роботи з реконструкції автостоянки у зв'язку із 100 % пошкодженням існуючих навісів внаслідок стихійного гідрометеорологічного явища, яке відбулося 31.05.2013 р. у м. Одесі, що підтверджується актом обстеження автостоянки від 03.06.2013 р. /а.с. 112/ та довідкою Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів від 01.08.2013 р. за № 547 /а.с. 113/.

12 червня 2013 року між Одеською міською радою та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки площею 721 кв.м., у тому числі: 549 кв.м під тимчасовою забудовою та 172 кв.м під проїздами, проходами та площадками, зі строком його дії у 25 років.

Сторонами у договорі визначені: об'єкт оренди; розмір орендної плати з урахуванням індексації; строк його дії; права та обов'язки сторін; встановлені обтяження; умови використання земельної ділянки та її збереження; обумовлений ризик випадкового знищення та страхування об'єкту оренди, а також передбачені інші істотні умови згідно із приписами статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладання договору). Невід'ємною частиною договору є план земельної ділянки та ситуаційна схема земельної ділянки із відображенням обмежень та сервітуту.

Зазначений договір оренди нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 337.

Актом від 12.06.2013 р. сторони підтвердили факт приймання-передачі орендованої земельної ділянки.

17 вересня 2013 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області гр. ОСОБА_2 видане свідоцтво серії НОМЕР_3 про право власності на об'єкт нерухомості: автостоянку на 50 машино-місць за адресою: АДРЕСА_1 площею 5,7 кв.м.

Приймаючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд виходив із недоведеності позивачем порушення прав та охоронюваних законом інтересів ГК «Глушко 11 Е», оскільки не було надано доказів наявного у кооперативу права на спірну земельну ділянку чи знаходження нерухомого майна позивача на цій ділянці. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що наявні в матеріалах справи свідоцтва про право власності на навіси, що видані членам кооперативу ФОП ОСОБА_10, не є належними правовстановлюючими документами.

Також судом першої інстанції було зазначено те, що на момент винесення Одеською міською радою спірного рішення від 16.04.2013 р. та укладання 12.06.2013 р. оспорюваного договору оренди за ФОП ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на нерухоме майно: автостоянку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28588487, виданого 05.01.2011 р. комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». Ці обставини виключали проведення земельних торгів у відповідності до ст. 124 Земельного кодексу України.

Припиняючи провадження у справі в частині позовних вимог про скасування здійсненого нотаріусом запису про реєстрацію договору оренди від 12.06.2013 р., місцевий господарський суд виходив з того, що при вчиненні відповідних дій нотаріус діяв як суб'єкт владних повноважень, а тому спір в цій частині не підлягає вирішенню у господарських судах України.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи й до спірних правовідносин застосовані належні норми матеріального права із дотриманням норм господарського процесуального законодавства.

Твердження ГК «Глушко 11 Е» про порушення його прав наданням в оренду ФОП ОСОБА_2 спірної земельної ділянки судова колегія вважає необґрунтованим, оскільки належними доказами не підтверджується наявність у ГК «Глушко 11 Е» прав на орендовану земельну ділянку. Відсутні докази, з яких вбачалося б претендування кооперативу на спірну земельну ділянку або належних правовстановлюючих документів, які б обумовлювали наявність майна на ній. При цьому, судова колегія враховує факт демонтажу навісів /а.с. 112, 113/, які були збудовані за договором про дольову участь у будівництві та обслуговуванні навісів на автостоянці АДРЕСА_1, а також проведену в подальшому реконструкцію ФОП ОСОБА_2 автостоянки та отримання останнім права власності на неї.

Судова колегія критично оцінює заяву позивача до Управління земельних ресурсів Одеської міської ради від 08.11.2012 р. в якості вираження волевиявлення на отримання спірної земельної ділянки в оренду, оскільки така заява не відповідала вимогам, передбаченим рішенням Одеської міської ради № 1396-VI від 19.10.2011 р. «Про врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у м. Одесі», яким було затверджено Положення з регулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі.

Зазначене Положення регулювало на момент існування спірних правовідносин процедуру надання, передачі у власність або користування та продажу земельних ділянок юридичним, фізичним особам та громадянам, укладання договорів резервування (використання) місця розташування об'єктів.

Однак із змісту заяви ГК «Глушко 11 Е» /а.с. 75/ вбачається її невідповідність встановленій формі та відсутність необхідних документів, визначених додатком № 2 до вказаного Положення. При цьому, як зазначено у самому Положенні, подані юридичною особою до Одеського міського управління земельних ресурсів документи та матеріали не є обов'язковою підставою для прийняття позитивних рішень стосовно порушеного питання. Остаточне рішення приймається Одеською міською радою в межах її повноважень.

Доказів розгляду або позитивного вирішення Одеською міською радою питання про надання дозволу на розробку технічної документації по спірній земельній ділянці позивачу або щодо оренди спірної земельної ділянки на користь ГК «Глушко 11 Е» матеріали справи не містять.

Також не може погодитися колегія суддів й з посиланням скаржника про порушення Одеською міською радою порядку передачі в оренду спірної земельної ділянки та надання її без проведення земельних торгів.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 124 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення Одеською міською радою та укладення спірного договору оренди земельної ділянки, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Зокрема, таким випадком ч. 2 ст. 134 ЗК України визначене розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що на момент існування спірних правовідносин за ФОП ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на нерухоме майно, про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с. 110, 193/.

Реєстрація права власності на нерухоме майно за ФОП ОСОБА_2 відбулася на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.11.2008 р. у справі № 2-5896/08 та ухвали апеляційного суду Одеської області від 27.03.2009 р.

Зазначені судові рішення скасовані ухвалою Верховного Суду України від 02.02.2011 р. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що обставини знаходження на спірній земельній ділянці нерухомого майна ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_2 чи його відсутності судами не встановлені, оскільки Верховний Суд України у згаданій ухвалі вказав на неповне дослідження судами обставин того, чи є автостоянка по АДРЕСА_1 нерухомим майном. В подальшому провадження у справі було закрито у зв'язку із відмовою гр. ОСОБА_2 від позову.

Судова колегія не може погодитися з твердженнями ГК «Глушко 11 Е» щодо відсутності реєстрації права власності на нерухоме майно за ФОП ОСОБА_2 на орендованій земельній ділянці, оскільки це спростовується витребуваними апеляційною інстанцією нотаріально посвідченим витягом про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно станом на 05.01.2011 р. та оригіналом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.05.2015 р.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із запровадженням в Україні з 01.01.2013 р. нової системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами.

На відміну від попередньої редакції Закону, за якою державна реєстрація речових прав скасовувалася в разі, зокрема, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними, або винесення судом відповідного рішення, про що вносилися дані до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відтепер частиною другою статті 26 чинної редакції Закону передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав «у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав».

Аналогічна правова позиція відображена у Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 08.02.2013 р. № 01-06/319/2013 «Про деякі питання, пов'язані із запровадженням нової системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, скасування рішень судів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ФОП ОСОБА_2, не означало автоматичного скасування факту визнання державою факту наявності права власності на нерухоме майно за ФОП ОСОБА_2, а відтак Одеською міською радою не було порушено вимоги ст. 124 Земельного кодексу України.

Доказів скасування запису про реєстрацію права власності за ФОП ОСОБА_2 на підставі скасованих рішень судів різних інстанцій, матеріали справи не містять. Навпаки, відсутність такого запису спростовується оригіналом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 38115222 станом на 26.05.2015 р.

При цьому, безпідставними судова колегія вважає посилання скаржника на неможливість до 05 лютого 2014 року скасування реєстраційною службою записів про реєстрацію речових прав на майно, проведених бюро технічної інвентаризації, тому що відсутність визначеного законодавством порядку не є підставою для відмови у відновленні порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Доказів оскарження дій державного реєстратора з приводу відмови у скасуванні запису про наявність зареєстрованого права власності на нерухоме майно за ФОП ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами.

Не підтверджуються матеріалами справи й обставини порушення прав та охоронюваних законом інтересів об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа».

Згідно із визначеннями, що містяться у статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Натомість, в матеріалах справи відсутні докази знаходження орендованої земельної ділянки на прибудинкової території зазначеного об'єднання.

Помилковими вважає колегія суддів й твердження ГК «Глушко 11 Е» про неправомірність припинення провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування запису нотаріуса про реєстрацію договору оренди земельної ділянки.

Державна реєстрація є одним із способів впливу держави на формування та розвиток публічно-правових відносин.

Дійсно, нотаріус не є суб'єктом владних повноважень.

Водночас, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус, як спеціальний суб'єкт, здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Тобто, держава у визначених законом випадках в цій частині делегує нотаріусам владні повноваження.

До того ж, реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Така правова позиція втілена у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року (справа № 6-127цс13), у постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 21 січня 2014 року (справа № 21-408а13).

Таким чином, виходячи з повноважень державного реєстратора та нотаріуса, спори з приводу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно підлягають розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, судова колегія вважає, що господарським судом Одеської області прийнято оскаржуване рішення у відповідності до вимог закону на підставі встановлених обставин справи, а тому достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив «Глушко 11 Е» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 15.04.2015 р. по справі № 916/675/15-г - без змін.

Повний текст складено 02.06.2015р.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Л. Воронюк

Суддя М.А. Мирошниченко