КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа№ 925/139/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

екретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача-1: не з'явився;

позивача-2: Зельська О.М.;

відповідача: не з'явився;

прокуратури: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Росьагропродукт"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 17.03.2015р.

у справі №925/139/15 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Першого заступника прокурора міста Черкаси в інтересах

держави в особі:

1) Міністерства аграрної політики та продовольства України

2) Державного підприємства "Черкаський консервний комбінат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Росьагропродукт"

про стягнення 10 346,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора м. Черкаси (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики України (далі - позивач-1) та Державного підприємства "Черкаський консервний комбінат" (далі - позивач-2) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Росьагропродукт" заборгованості за договором оренди транспортних засобів №33 від 01.10.2012р. в загальному розмірі 10 346,09 грн. (з них: 9 684,00 грн. - основний борг, 325,67 грн. - пеня, 300,20 грн. - інфляційні втрати, 36,22 грн. - 3% річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на наступному:

- позов підписано особою, яка не має права її підписувати, оскільки згідно п.6.4 наказу Генерального прокурора України №6гн від 28.11.2012р. "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень" позови в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та інших органів центральної влади можуть пред'являти Генеральна прокуратура України та прокуратури обласного рівня. Оскільки Міністерство аграрної політики та продовольства України, в інтересах якого заявлено позов, є органом центральної виконавчої влади, тому позов мав би подаватися прокуратурою обласного рівня;

- Міністерство аграрної політики України було замінено на його правонаступника - Міністерство аграрної політики та продовольства України. При цьому, в позові відсутні посилання на нормативні акти, які б уповноважували вказане міністерство здійснювати функції у спірних правовідносинах;

- уповноваженою особою у спірних правовідносинах є Фонд державного майна України, а не Міністерство аграрної політики та продовольства України;

- позивач-2 є самостійним господарюючим суб'єктом, а тому прокурором подано позов не в інтересах держави, а в інтересах самостійного суб'єкта господарювання;

- прокуратурою не надано документів на підтвердження підпорядкованості позивача-2 позивачу-1;

- строк договору оренди, укладеного між позивачем-2 та відповідачем, закінчився 01.10.2014р. Відповідач повністю розрахувався з позивачем-2 за укладеним договором оренди по жовтень 2014 року;

- умовами спірного договору оренди не передбачено відповідальності за прострочення повернення майна із оренди після закінчення строку його дії;

- відповідач просив суд залишити позов без розгляду, а у випадку вирішення спору по суті - в позові відмовити повністю.

Рішенням Господарського суду Черкаської області у справі №925/139/15 від 17.03.2015р. позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача-2 борг у розмірі 4 842,00 грн., пеню у сумі 198,32 грн., інфляційні втрати у розмірі 92,00 грн. та 21,88 грн. 3% річних. В решті вимог в позові було відмовлено. Окрім того, присуджено до стягнення в доход Державного бюджету України з позивача-2 916,79 грн. судового збору, з відповідача - 910,21 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області у справі №925/139/15 від 17.03.2015р. та залишити позов без розгляду.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Загалом, доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися відповідачем під час вирішення спору Господарським судом Черкаської області.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2015р.

В судовому засіданні 18.05.2015р. представник позивача-2 заперечував проти апеляційної скарги відповідача, просив суд в задоволенні скарги відмовити, оскільки рішення місцевого господарського суду було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники прокуратури, позивача-1 та відповідача в судове засідання 18.05.2015р. не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та прокуратури у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін та прокуратури про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутність представників прокуратури, позивача-1 та відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 18.05.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача-2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.10.2012р. між позивачем-1, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди транспортних засобів №33 (далі - Договір оренди), за умовами якого (розділ 1) орендодавець зобов'язується передати орендареві в строкове, платне користування (одну) одиницю транспортного засобу, а саме: автобус марки ПАЗ 32054 СПГ, рік випуску - 2008, з державним реєстраційним номером СА 1582 АА, а орендар зобов'язується прийняти транспортний засіб та використовувати його за призначенням, відповідно до статуту підприємства, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату. Технічний стан, інші характеристики транспортного засобу, їх комплектність відображені в акті приймання-передачі, який є невід'ємною частиною даного Договору (том справи - 1, аркуші справи - 10-12).

В розділі 3 Договору сторони обумовили розмір орендної плати та порядок її оплати. Згідно з п.п.3.1-3.4 Договору розмір орендної плати за цим договором становить 4 842,00 грн. за один місяць, в тому числі ПДВ. Розрахунок орендної плати є невід'ємною частиною даного договору (додаток №1). На термін проведення довгострокового ремонту, якщо технічний стан транспортного засобу незадовільний на момент передачі його орендарю, розмір орендної плати відповідно зменшується. Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок орендодавця до 5 числа місяця, слідуючого за звітним. При несвоєчасній сплаті вартості послуг орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Розмір, форма, періодичність та спосіб внесення орендної плати за цим Договором можуть бути змінені за взаємною згодою сторін, яка оформлюється додатковою угодою сторін.

Відповідно до п.6.1 Договору останній набирає чинності з 01.10.2012р. і діє до 01.10.2013р. Якщо протягом місяця з моменту закінчення строку дії цього Договору від сторін не надходить письмова пропозиція про розірвання договору, він вважається пролонгованим на наступний рік.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, про що сторонами було складено та підписано відповідний Акт прийому-передачі транспортного засобу (том справи - 1, аркуш справи - 13).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання перед позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість по орендній платі за вересень-жовтень 2014 року у сумі 9 684,00 грн.

Позивач звертався до відповідача з листами №159 від 04.11.2014р., №161 від 11.11.2014р. та №171 від 18.11.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 17-21), в яких просив погасити заборгованість, але звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку сплатити заборгованість, окрім вимог про стягнення основного боргу, позивач також просив суд стягнути з відповідача 300,20 грн. інфляційних втрат, 36,22 грн. 3% річних та 325,67 грн. пені.

Місцевий господарський суд задовольнив позов частково, визнавши обґрунтованими та документально підтвердженими позовні вимоги в частині стягнення 4 842,00 грн. основного боргу, 198,32 грн. пені, 92,00 грн. інфляційних втрат та 21,88 грн. 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів його господарської діяльності.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору позивач передав відповідачу у платне строкове користування транспортний засіб (автобус ПАЗ 32054 СПТ, державний реєстраційний номер СА 1582АА), про що свідчить Акт прийому-передачі транспортного засобу від 01.10.2012р., підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств (том справи - 1, аркуш справи - 13).

Докази на підтвердження того, що у відповідача були претензії відносно виконання позивачем своїх договірних зобов'язань, в матеріалах справи відсутні.

Натомість відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання перед позивачем в частині повної та своєчасної оплати орендних платежів.

За розрахунком позивача, у відповідача обліковується заборгованість за вересень 2014 року у сумі 4 842,00 грн. та за жовтень 2014 року у сумі 4 842,00 грн., що разом становить 9 684,00 грн.

Як було з'ясовано судом, заборгованість за вересень 2014 року в розмірі 4 842,00 грн. було сплачено відповідачем 14.10.2014р., що не заперечувалося позивачем-2 ані в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи Київським апеляційним господарським судом.

Окрім того, в матеріалах справи наявний підписаний позивачем-2 Акт звірки взаєморозрахунків за 2014 рік, в якому зазначено про відсутність боргу за вересень 2014 року станом на 01.01.2015р.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Зважаючи на те, що основний борг за вересень 2014 року був сплачений відповідачем ще до звернення прокуратури та позивачів з позовом про стягнення вказаного боргу до Господарського суду Київської області, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за вересень 2014 року у сумі 4 842,00 грн.

Докази сплати боргу за жовтень 2014 року відповідач ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надав, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та документальне підтвердження позовної вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за жовтень 2014 року у сумі 4 842,00 грн.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.3.3 Договору оренди при несвоєчасній сплаті вартості послуг орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем-2, нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

Прокуратура та позивачі просили суд стягнути з відповідача 325,67 грн. пені та 36,22 грн. 3% річних, нарахованих за період з 06.10.2014р. по 22.12.2014р., а також 300,20 грн. інфляційних втрат, нарахованих за жовтень-листопад 2014 року (том справи - 1, аркуш справи - 22).

В своїх запереченнях на позов відповідач наголошував на тому, що Договір оренди припинив свою дію 01.10.2014р., у зв'язку з чим правові підстави для нарахування інфляційних втрат та пені відсутні.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в п.6.1 Договору оренди передбачено, що у разі, якщо протягом місяця з моменту закінчення строку дії цього договору від сторін не надходить письмова пропозиція про розірвання договору, договір вважається пролонгований на наступний рік.

Колегією суддів враховано наданий відповідачем Акт прийому-передачі обладнання по договору №33 від 01.10.2012р., складений 31.12.2014р., в якому зазначено про те, що відповідач повернув позивачу-2 об'єкт оренди за спірним Договором.

Проте відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача-2 з пропозицією про розірвання Договору оренди. До того ж об'єкт оренди було повернуто відповідачем лише 31.12.2014р., тоді як строк дії Договору закінчувався 01.10.2014р.

Тобто, після закінчення строку дії Договору оренди, визначеного в п.6.1 договору, відповідач продовжував користуватися орендованим майном і не направляв позивачу-2 жодних пропозицій щодо припинення його дії, що свідчить про те, що названий Договір є пролонгованим.

Перевіривши розрахунок позовних вимоги, судом було встановлено, що при його здійсненні не було враховано оплату заборгованості за вересень 2014 року. Наведене свідчить про неправильність вказаного розрахунку пені, інфляційної складової боргу та 3% річних.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню лише 92,00 грн. інфляційних втрат, 21,88 грн. 3% річних та 198,32 грн. пені. В іншій частині вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Колегією суддів враховано доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позов підлягає залишенню без розгляду, зокрема, з тих підстав, що уповноваженою особою у спірних правовідносинах є Фонд державного майна України, а не Міністерство аграрної політики та продовольства України (позивач-1). З цього приводу необхідно зазначити наступне.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.02.2015р., на підставі ст. 25 Господарського процесуального кодексу України, було, зокрема, здійснено заміну Міністерства аграрної політики України на його правонаступника - Міністерство аграрної політики та продовольства України (том справи - 1, аркуші справи - 61-63).

При цьому судом встановлено, що Згідно з Указом Президента України №1572/99 від 15.12.1999р. "Про систему центральних органів виконавчої влади" в Україні існують такі види (організаційно-правові форми) центральних органів виконавчої влади: міністерства; державні комітети; центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Відповідно до п.2 Указу Президента України №500/2011 від 23.04.2011р. "Про Міністерство аграрної політики та продовольства України" Міністерство аграрної політики та продовольства України є правонаступником Міністерства аграрної політики України.

З Положення про Міністерство аграрної політики України, затвердженого Указом Президента України №772/2000 від 07.06.2000р., та Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого Указом Президента України №500/2011 від 23.04.2011р., вбачається, що було змінено лише найменування юридичної особи, а організаційно-правова форма Міністерства не змінилась.

Лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи (аналогічну правову позицію наведено в п.1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Майно, яке є предметом укладеного між позивачем-2 та відповідачем договору оренди, є державною власністю. Повноваження власника здійснює центральний орган виконавчої влади - Міністерство аграрної політики та продовольства України (позивач-1). Позивачу-2 спірне майно було передано міністерством у господарське відання, що в свою чергу відповідає положенням ст. 22 Господарського кодексу України та Законам України "Про управління об'єктами державної власності", "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно з п.п.1, 5.1, 5.5 Статуту позивача-2, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 23.12.2009р. №923, позивач-2 заснований на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики України і є підзвітним йому. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Розпоряджатися майном, що належить до основних фондів, у тому числі здавати в оренду, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Господарським кодексом України та іншими законами України.

В ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" наведено перелік уповноважених органів, які мають виконувати одну з функцій власника державного майна - особи, яка вправі передавати таке майно в оренду і відповідно бути орендодавцем - однією із сторін в договорі оренди.

Так, підприємства державної форми власності, яким є позивач-2, мають право бути орендодавцями тільки щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна площею до 200 кв. м, а для того, щоб підприємство мало право передати в оренду структурний підрозділ (філію, цех, дільницю) або нерухоме майно (будівлю, споруду, приміщення) площею понад 200 кв. м, воно (підприємство) повинно одержати дозвіл Фонду державного майна України, його регіонального відділення, представництва.

Водночас, Фонд державного майна України його регіональні відділення та представництва можуть бути орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), крім майна, яке належить до майнового комплексу Національної академії наук України.

Враховуючи, що предметом договору оренди є індивідуально визначене державне майно, то прокуратурою правильно визначено орган (позивача-1), на який державою покладено обов'язок здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Колегією суддів враховано посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що в позовній заяві одним з позивачів вказано Міністерство аграрної політики України, яке було припинено, як юридична особа, ще до звернення з позовом до суду. Однак, в матеріалах справи наявна заява прокуратури від 26.02.2015р. про виправлення описок, допущених у позовній заяві, серед яких неправильне найменування позивача-1, а саме в позові вказано «Міністерство аграрної політики України» замість «Міністерство аграрної політики та продовольства України». Окрім того, як уже зазначалося вище, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.02.2015р. було здійснено заміну Міністерства аграрної політики України на його правонаступника - Міністерство аграрної політики та продовольства України.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не надав доказів, які б спростували висновки місцевого господарського суду та свідчили про прийняття неправильного рішення у даній справі.

Загалом відносно доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Однак за результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 102-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Росьагропродукт" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2015р. у справі №925/139/15 - без змін.

2. Матеріали справи №925/139/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді М.М. Новіков

А.І. Мартюк