ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2015 року Справа № 910/21246/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Джихур О.В. (доповідач)

суддів: Виноградник О.М., Вечірко І.О.

секретар судового засідання: Ситникова М.Ю.

за участю представників сторін:

від відповідача: Закуренко Т.М., довіреність б/н від 20.07.12, представник;

представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент", м. Київ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року у справі № 910/21246/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Акцент-банк", м. Дніпропетровськ

про визнання договору оренди приміщення від 01 листопада 2009 року недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Ршіенням господарського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року (суддя Рудь І.А.) в задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди приміщення від 01 листопада 2009 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент" та Публічним акціонерним товариством "Акцент-банк" відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявлення сторін. Водночас за змістом спірного договору сторони узгодили такі істотні умови договору, як предмет договору (розділ І договору), плату за користування орендованим приміщенням (розділ ІІ договору) та строк такого користування (п.7.1 договору), на виконання умов договору позивач сплачував орендну плату відповідачеві.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент" звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій оскаржує його на предмет невідповідності нормам процесуального та матеріального права.

Апелянт посилається на те, що висновок господарського суду, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин суперечить чинному законодавству не відповідає дійсності, судом не прийнято до уваги пояснення позивача.

Позивач стверджує, що в договорі оренди від 01 листопада 2009 року предмет оренди чітко не визначено, тобто сторонами не досягнуто згоди щодо основної істотної умови договору оренди. Крім того, в договорі не встановлено строк оплати орендної плати, орендна плата встановлена лише за перший місяць оренди.

Апелянт вважає, що судом не встановлено хто був власником предмету оренди на час укладення договору оренди, правонаступництво між Закритим акціонерним товариством "Український кредитний банк" та Публічним акціонерним товариством "Акцент -Банк" не доведено належними доказами. Позивач вважає, що відповідач не був власником майна, тому не має права укладати договір оренди. Апелянт стверджує, що сплата орендної плати по недійсному договору не є доказом того, що сторони погодили всі істотні умови договору.

Апелянт просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року, позовні вимоги задовольнити.

До апеляційної скарги додано клопотання про витребування доказів, зокрема:

- акт приймання передачі від 31 травня 1995 року між Київським політехнічним нститутом та і Українським кредитним банком, на підставі якого було зареєстроване право власності на спірні приміщення за відповідачем;

- передавальні акти, якії були оформлені під час правонаступництва вищевказаних юридичних осіб, та річних балансів на момент кожного правонаступництва таких юридичних осіб, щоб було видно, що на момент правонаступництва спірне майно ще належить юридичній особі;

- документи які підтверджують дату такого правонаступництва всіх вищевказаних юридичних осіб, (копії діючих статутів, на момент правонаступництва, протокол загальних зборів відповідно до яких були прийняті рішення про правонаступництва вищевказаних осіб);

- копії матеріалів інвентаризаційної справи заведеної по нежитловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 в частині приміщень визначених на загальному плані під №1-14 літ. "А";

- копії всіх документів які були подані Закритим акціонерним товариством "Український кредитний Банк" до Київського міського Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна для реєстрації права власності на нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 в частині приміщень визначених на загальному плані під №1-14 літ "А".

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28 квітня 2015 року строк розгляду апеляційної скарги продовжено до 31 жовтня 2015 року.

Розглдя справи відкладався з 07 квітня 2015 року до 28 квітня 2015 року та до 21 травня 2015 року.

Представник апелянта в судові засідання 07 квітня 2015 року, 28 квітня 2015 року, 21 травня 2015 року не з'явився, про час та місце судових засідань повідомлений належним чином.

Клопотанням від 21 квітня 2015 року апелянт просив розглянути справу без участі його представника, наполягає на задоволенні свого клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечує, вважає рішення господарського суду законним, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 07 квітня 2015 року оглянуто оригінал договору оренди приміщення від 01 листопада 2009 року, засвідчена судом копія рішення апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2014 року у справі №22-ц/796/8832/2014, договір №2 про спільну діяльність від 10 липня 1994 року, укладений між Українським промислово -фінансовим концерном "Славутич", Закритим акціонерним товариством "Українським кредитним банком", копія якого долучена до матеріалів справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент" задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Господарським судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 листопада 2009 року між Публічним акціонерним товариством "А-банк" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент" (орендар) укладено договір оренди приміщення (надалі договір), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування (оренду) частину приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності, яке належить орендодавцю на правах власності (п.1.1 договору).

Передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у оренду засвідчується актом здачі -приймання приміщення у оренду (п.5.1 договору оренди).

Договір укладено на строк по 31 жовтня 2012 року

На виконання умов п.п.5.1, 5.2 договору, 16 листопада 2009 року орендодавець передав, а орендар прийняв згідно договору оренди приміщення від 01 листопада 2009 року у користування приміщення загальною площею 101,5 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, про що сторонами складений та підписаний акт здачі-приймання приміщення (а.с.28).

Позивач вважає (з врахуванням уточнень підстав позову - а.с.97) що при укладенні договору сторони не погодили строк, на який він укладено, оскільки в п.7.1 договору зазначено лише термін дії договору, договором не встановлено предмет договору оренди, тому що не містить індивідуальних ознак орендованого приміщення, на час укладення договору відповідач не був власником спірних приміщень.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинного правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Одночасно, за приписами п.2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України не містять. Однак за змістом статей 759 -762 Цивільного кодексу України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ч.1 ст.760 Цивільного кодексу України предметом договору найма може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживча річ).

Пунктом 1.2 договору оренди передбачено, що в оренду передається приміщення площею 101, 5 кв.м. в приміщенні загальною площею 696, 95 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, предмет оренди визначений спірним договором, має індивідуальні ознаки. За актом від 16 листопада 2009 року приміщення передано в користування позивачу і саме з моменту передачі приміщення в оренду до пред'явлення позову до суду про визнання договору недійсним у позивача не виникало сумніву в тому, що він користується не тим об'єктом оренди, який був йому переданий в користування за договором оренди.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 3, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 2.1, 2.2 договору оренди передбачено, що плата за користування приміщенням здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем, до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим, із рахунку 100 грн. за 1 кв.м., в тому числі ПДВ -16, 67 грн. за перший місяць оренди. В орендну плату не включені комунальні платежі, послуги за телефон, інтернет, охорону. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру щомісячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (індексація).

Отже, в договорі сторони узгодили порядок здійснення платежів за користування приміщенням, строк оплати орендної плати, розмір орендної плати.

Те, що сторони встановили розмір орендної плати за перший місяць оренди не свідчить про те, що розмір орендної плати договором не встановлений. В даному випадку розмір орендної плати встановлено на рівні першого місяця оренди з послідуючою індексацією.

Згідно ч.1 ст.763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

В п.7.1 договору оренди передбачено, що договір укладається на строк по 31 жовтня 2012 року.

Таким чином, договором встановлено строк його дії.

Не підтверджується матеріалами справи твердження апелянта, що на час укладення спірного договору позивач не був власником приміщення, а тому не мав правових підстав для розпорядження ним. Така позиція апелянта не відповідає чинному законодавству.

За приписами ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до частин 5-6 статті 3 вказаного Закону державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Набуття Українським кредитним банком права власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 відбувалось тоді, коли правовий інститут єдиної державної реєстрації прав власності на нерухоме майно в законодавстві України не існував.

Отже, за Українським кредитним банком нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 були зареєстровані в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 03 липня 1995 року за №189.

Вказаній реєстрації передувало:

- розпорядження Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Києва від 25 травня 1995 року №554 щодо прийняття на баланс Українського кредитного банку вбудованих приміщень по АДРЕСА_1;

- акт приймання -передачі нерухомого майна від 31 травня 1995 року (між Київським політехнічним інститутом та Закритим акціонерним товариством "Український кредитний банк").

Публічне акціонерне товариство "А-БАНК" є правонаступником Українського кредитного банку, дана обставина підтверджується положеннями статуту Публічного акціонерного товариства "А-БАНК". Крім того, у вказаних юридичних осіб

однаковий (дані обставини відображені в свідоцтві про державну реєстрацію Публічного акціонерного товариства "А-БАНК", що є в матеріалах справи, та в акті приймання -передачі нерухомого майна від 31 травня 1995 року, де на відбитку печатки Українського кредитного банку зазначений ідентифікаційний код

14360080).

Згідно ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду м. Києва у справі №22-ц/796/8832/2014 від 09 грудня 2014 року було встановлено, що Закрите акціонерне товариство "Акцент-Банк" є правонаступником Закритого акціонерного товариства "Український кредитний банк" останній є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства "Український кредитний банк", який в свою чергу є правонаступником прав та обов'язків Київського приватного банку "Київприватбанк", створеного за рішенням установчих зборів (протокол від 28 травня 1992 року) та зареєстрованого Національним Банком України 30 жовтня 1992 року, реєстраційний №127 (а.с.62, 70-71).

Як встановлено з акту прийому -передачі нерухомого майна від 31 травня 1995 року на виконання договору про спільну діяльність №2 від 10 липня 1994 року нежитлові приміщення, в тому числі в секції літ. "А" по АДРЕСА_1, були передані Київським Політехнічним інститутом у власність Українському кредитному банку, правонаступником якого наданий час є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" (а.с. 118-119).

Право власності Українського кредитного банку на приміщення літ. "А" по АДРЕСА_1 було зареєстровано 3 липня 1995 року відповідно до положень діючого на той час законодавства Київським БТІ (а.с. 120).

В подальшому 5 травня 2014 року на підставі вказаного акту прийому -передачі нерухомого майна від 31 травня 1995 року була проведена державна реєстрація права власності на спірні приміщення за Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" літ. "А" по АДРЕСА_1 (а.с.126).

Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 серпня 2014 року за №25878247 (а.с.41-42).

Зазначений витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно спростовує твердження відповідача, що орендоване приміщення належить ОСОБА_3.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів в підтвердження права власності Публічного акціонерного товариства "Акцент-банк" на приміщення, яке знаходиться в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент", клопотання апелянта про витребування доказів задоволенню не підлягає.

З врахування викладеного апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду про відсутність правових підстав для визнання договору оренди недійсним.

Таким чином, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року відповідає діючому законодавству, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 99, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року у справі № 910/21246/14 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ-Дент", м. Київ залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Джихур

Суддя О.М. Виноградник

Суддя І.О. Вечірко

(Дата підписання постанови в повному обсязі 25.05.15 р.)