РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2015Справа № 910/9514/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група»

до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова

компанія»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Коркін Євгеній Вікторович

про стягнення 50 000, 00 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Ткач Д.В. за довіреністю № 0114-128 від 22.10.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова група» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - відповідач) про стягнення 50 000, 00 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2828-0157 від 20.07.2009 р. та Додаток № 28-0199-0157/13/0068 від 19.02.2013 р. до нього щодо автомобіля марки «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК. 09.06.2014 р. на автодорозі Київ-Харків відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, під керуванням водія Головко А.А., автомобіля «Mercedes», реєстраційний номер АХ2034СЕ, під керуванням Канаєва Ю.Ю. та транспортного засобу «Hyundai», реєстраційний номер АІ4962СЕ, під керуванням водія Коркіна Є.В. Водій автомобіля «Hyundai», реєстраційний номер АІ4962СЕ, Коркін Євгеній Вікторович постановою Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2014 р. у справі № 753/11314/14-п (номер провадження 3/753/4194/14) був визнаний винним в порушенні ПДР України, в зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору добровільного страхування виплатив 106 402, 06 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 18752 від 13.08.2014 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія транспортного засобу «Hyundai», реєстраційний номер АІ4962СЕ, була застрахована відповідачем за полісом № АС/4375316, позивач вирішив звернутись до відповідача з даним позовом про виплату страхового відшкодування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/9514/15, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Коркіна Євгенія Вікторовича, розгляд справи призначено на 06.05.2015 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 4375316.

29.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла Інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом серії АС № 4375316 страховою компанією є ПрАТ «УТСК», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза становить 0, 00 грн., строк дії поліса з 11.07.2013 р. по 10.07.2014 р.

30.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 06.05.2015 р. не з'явились, проте 23.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання № 273-ю від 23.04.2015 р. про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.05.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 19.05.2015 р.

18.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 19.05.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 19.05.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 19.05.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.07.2009 р. між позивачем та ТОВ «Порше Лізинг Україна» (страхувальник та вигодонабувач) було укладено Генеральний договір № 28-2828-0157 добровільного страхування наземних транспортних засобів.

19.02.2013 р. між страховиком та страхувальником (вигодонабувачем) був укладений Додаток № 28-0199-0157/13/0068 до вищевказаного Генерального договору, згідно з яким застрахованим автомобілем є автомобіль марки «Volkswagen Polo Sedan», 2012 року випуску, номер кузова XW8ZZZ61ZDG037693.

Згідно з п. 5 Додатку, до страхових випадків віднесено, зокрема, ДТП, безумовна франшиза за яким складає 1,00%.

Пунктом 8 Додатку визначено строк його дії: з 19.02.2013 р. по 18.02.2018 р.

За умовами п. 7 Додатку територією його дії є Україна, СНД, Європа.

Згідно з п. 13.1. Генерального договору, розмір страхового відшкодування визначається виходячи з прямого розміру збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку, на підставі даних огляду пошкодженого ТЗ та/або ДО, документів, зазначених у розділі 12 Частини 2 цього Договору, що підтверджують розмір спричиненого збитку.

Виходячи з умов п. 12.1.2.1. Генерального договору, документи, що підтверджують вартість відновлювального ремонту, необхідного для відновлення пошкодженого застрахованого ТЗ та/або ДО, обираються страховиком за одним або кількома із нижчезазначених варіантів:

- документи ремонтних підприємств (наряд-замовлення, калькуляції, рахунки), де буде здійснено відновлювальний ремонт ТЗ, із зазначенням переліку відновлювальних робіт, їх вартість, вартість деталей, що замінюються, і та ін. в разі, якщо ремонт здійснювався за рахунок страхувальника;

- документи, що підтверджують оплату виконання відновлювальних робіт;

- висновок незалежної експертизи, якщо вона замовлялась страхувальником за погодженням із страховиком;

- калькуляція, проведена страховиком самостійно, на підставі програмних продуктів, рекомендованих для використання в товарознавчих дослідженнях та складання кошторисів відновлювального ремонту та заподіяної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що 09.06.2014 р. о 22 год. 15 хв. на автодорозі Київ-Харків відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Hyundai», реєстраційний номер АІ4962СЕ, під керуванням водія Коркіна Є.В., через те, що останній не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, під керуванням водія Головко А.О., та автомобілем «Меrсеdes», реєстраційний номер АХ2034СЕ, під керуванням водія Канаєва Ю.Ю., що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2014 р. у справі № 753/11314/14-п (провадження № 3/753/4194/14) Коркін Євгеній Вікторович був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АС/4375316 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «Hyundai», реєстраційний номер АІ4962СЕ, була застрахована у ПрАТ «УТСК» на строк з 11.07.2013 р. по 10.07.2014 р. з встановленим розміром франшизи - 0, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до Відомостей про дорожньо-транспортну пригоду № 9397837, автомобіль «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, № кузова 037693, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження задньої центральної частини та задньої лівої частини.

08.07.2014 р. Суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Асистанська компанія «Українська служба допомоги» на замовлення позивача було складено Звіт № 2506 дослідження спеціаліста-автотоварознавця, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, склала 105 928, 13 грн.

Також, 05.08.2014 р. Суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Асистанська компанія «Українська служба допомоги» на замовлення позивача було складено Звіт № 2506-1, відповідно до якого вартість працездатних складових автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, в результаті його пошкодження при ДТП складає 65 604, 14 грн.

Оскільки за змістом вказаних досліджень сума збитку перевищила 70 % дійсної вартості ТЗ (172 006, 20 грн.), позивачем було у відповідності до умов Договору зроблено висновок, що він ТЗ ремонту не підлягає.

Пунктом 13.4. Договору було передбачено, що у випадку конструктивної загибелі ТЗ (якщо матеріальний збиток перевищує 60 % дійсної вартості ТЗ, визначеної згідно з чинним законодавством України на момент настання страхового випадку) страховик приймає рішення стосовно розрахунку страхового випадку, зокрема, за формулою:

СВ = ДВ х ПЗС - ВЗ + ВТ + ОПНЕ + ВДКО - НЧСП - ВЗПО, де СВ - сума страхового відшкодування, ДВ - дійсна вартість ТЗ на момент настання страхового випадку, ПЗС - коефіцієнт пропорційності зобов'язань страховика, ВЗ - вартість залишків ТЗ після страхового випадку, ВТ - витрати на транспортування пошкодженого ТЗ до приватного підприємства або СТО, ОПНЕ - оплата послуг незалежного експерта, ВДКО - витрати за довідки компетентних органів щодо причин та обставин настання страхового випадку, НЧСП - сума всіх несплачених частин страхової премії до Договору, ВЗПО - відшкодування збитків причетною особою.

06.08.2014 р. позивачем було затверджено Страховий акт № СТОКА-1287, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 106 402, 06 грн. на користь страхувальника.

Вказана сума розрахована за вище наведеною формулою: СВ = 172 006, 20 х 1 - 65604,14 + 0 + 0 + 0 - 0 - 0 = 106402,06 грн.

07.08.2014 р. страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Платіжним дорученням № 18752 від 13.08.2014 р. позивач перерахував на користь страхувальника 106 402, 06 грн. з призначенням платежу: «Страх. відшк. 28-0199-0157/13/0068 в01.02.14 стр. акт СТОКА-1287 в 06.08.14 Порше Лізинг Україна ТОВ . Без ПДВ».

Як стверджує позивач, він звернувся до відповідача з вимогою № 22343 від 04.11.2014 р. про виплату страхового відшкодування, проте, оскільки вимоги позивача задоволені не були, він вирішив звернутися до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Коркіна Є.В. встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Як зазначалось вище, відповідно до Звіту № 2506 дослідження спеціаліста-автотоварознавця, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, склала 105 928, 13 грн., і виходячи зі змісту Звіту № 2506-1, відповідно до якого вартість працездатних складових автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер АА5081КК, в результаті його пошкодження при ДТП складає 65 604, 14 грн.

Пунктом 13.4. Договору було передбачено, що у випадку конструктивної загибелі ТЗ (якщо матеріальний збиток перевищує 60 % дійсної вартості ТЗ, визначеної згідно з чинним законодавством України на момент настання страхового випадку) страховик приймає рішення стосовно розрахунку страхового випадку, зокрема, за формулою:

СВ = ДВ х ПЗС - ВЗ + ВТ + ОПНЕ + ВДКО - НЧСП - ВЗПО, де СВ - сума страхового відшкодування, ДВ - дійсна вартість ТЗ на момент настання страхового випадку, ПЗС - коефіцієнт пропорційності зобов'язань страховика, ВЗ - вартість залишків ТЗ після страхового випадку, ВТ - витрати на транспортування пошкодженого ТЗ до приватного підприємства або СТО, ОПНЕ - оплата послуг незалежного експерта, ВДКО - витрати за довідки компетентних органів щодо причин та обставин настання страхового випадку, НЧСП - сума всіх несплачених частин страхової премії до Договору, ВЗПО - відшкодування збитків причетною особою.

06.08.2014 р. позивачем було затверджено Страховий акт № СТОКА-1287, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 106 402, 06 грн. на користь страхувальника.

Вказана сума розрахована за вище наведеною формулою: СВ = 172 006, 20 х 1 - 65604,14 + 0 + 0 + 0 - 0 - 0 = 106402,06 грн.

В подальшому позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 106 402, 06 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 18752 від 13.08.2014 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

У постанові від 15.04.2015 р. у справі № 910/7163/14 Верховний Суд України також погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 910/177/14 від 25.02.2015 р.

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС/4375316, розмір франшизи становить 0, 00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, складає 50 000, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 50 000, 00 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 50 000, 00 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (01033, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 77; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група» (03038, місто Київ, вулиця Федорова Івана, будинок 32 Літ. А; ) страхове відшкодування в сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.05.2015 р.

Суддя В.С. Ломака