Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

"27" травня 2015 р. Справа № 927/741/13

Позивач: ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 16600

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі",

, вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

Предмет спору: про стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди у розмірі 44661,10 грн.

Суддя Фесюра М.В.

Представники сторін:

Від позивача:ОСОБА_1, ОСОБА_2, від відповідача: Ковальчук О.О., Бучковський О.В.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні від 20.05.15 на підставі ч.3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

ОСОБА_1 подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" про стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди у розмірі 44661,10 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.15р. рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.14р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.14р. скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 41018,40 грн. та 3 441 грн. моральної шкоди. У скасованій частині передано справу на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області в іншому складі суду.

В іншій частині рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.02.14р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.14р. залишено без змін.

При новому розгляді справи в судовому засіданні 20.05.2015 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.09.2012 року по 27.03.2015 року в сумі 162 048,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 3 441,00 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем несвоєчасно здійснений розрахунок з позивачем, зокрема, сума надлишково утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 201,70 грн. повернуто позивачу 27.03.2015р. З цих же підстав, заявник вважає, що ним не пропущений строк позовної давності, оскільки розрахунок на час судового розгляду остаточно не завершено. Стягнення моральної шкоди представник позивача в судовому засіданні обґрунтував завданням позивачу моральних страждань внаслідок несвоєчасного та неправильного розрахунку після звільнення, що призвело до несвоєчасного отримання коштів, необхідних для проживання та утримання сім'ї.

Зважаючи на передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до початку розгляду справи по суті збільшувати позовні вимоги, судом прийнято заяву позивача та спір розглядається з врахуванням збільшення позовних вимог та заявленою позивачем ціною позову - 165 489,00 грн.

При новому розгляді справи представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що в матеріалах справи є відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечує і на даний момент відповідач не змінив своєї позиції та просить суд відмовити в позові з тих підстав, що позивач як колишній головний бухгалтер не міг не знати коли і в якій сумі з нею мали провести розрахунок після звільнення.

Відповідач вважає , що строк позовної давності за вимогами позивача сплинув, про що зазначено у рішенні Конституційного суду України № 4-рп/2012 д 22.02.2012р. Крім того, представник відповідача зауважив, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди є взагалі безпідставною, оскільки відсутні будь-які докази нанесення такої шкоди.

Відповідач в судовому засіданні погодився із розміром середньоденної заробітної плати в сумі 253,2 грн., яку застосував позивач у розрахунку. Слід зазначити, що вказаний розмір власне відповідачем і визначений, що підтверджується наданою до матеріалів справи довідкою.

Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебувала з відповідачем по цій справі - Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" у трудових відносинах, і, як свідчить копія наданої нею трудової книжки, була прийнята 27 травня 2007р. на посаду головного бухгалтера та звільнена 10.09.12р. по п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

В наказі про звільнення № 59-к від 10.09.12р. було зазначено про виплату їй грошової компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 24.05.2011р. по 09.08.12р. із розрахунку 28 календарних днів, про що позивача було повідомлено, що підтверджується її підписом на зворотній стороні наказу.

З розрахункового листка зарплати ОСОБА_1 вбачається, що за вересень 2012р. при звільненні позивача відповідачем здійснено нарахування 6751,29 грн. компенсації за 37 календарних днів невикористаної відпустки. Нарахування та виплата такої компенсації позивачем не заперечувалося. У позовній заяві позивач вказав, що одержав при звільненні 4216,70грн. Вказана сума враховує обов"язкові відрахування з нарахованої працівникові суми , а також авансово виплачені 1247,79грн.( зазначені в розрахунковому листку як борг за робітником).

За письмовим зверненням позивача від 18.02.13р. відповідач листом від 19.01.13р. № 01-07/261 повідомив, що помилково не донарахована сума компенсації за невикористану відпустку при звільненні ще за 30 календарних днів перерахована позивачу на картковий рахунок, відкритий у банку "Демарк".

Додаткове донарахування відповідачем за 30 календарних днів компенсації за невикористану відпустку та перерахування її на картковий рахунок позивачем не заперечувалося. Згідно виписки банку "Демарк" за 20.02.13р. на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано 4679,16грн.

В довідці від 22.03.13р., виданої ТОВ «Ніжин Тепло Мережі» вказано, що 19.02.13р. ОСОБА_1 згідно наказу було нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за 30 днів і за останній день звільнення у сумі 5752,20грн., утримано ПДФО в сумі 867,24грн., ЄСВ у сумі 207,08грн.

Зазначені вище суми як нарахування зарплати, компенсації за невикористану відпустку, так і здійснених відрахувань підтверджуються також наявною у матеріалах справи копією розрахункового листка зарплати ОСОБА_1 за лютий 2013р.

Крім того, при виконанні залишеній в силі частині рішення в цій справі платіжним дорученням № 287 від 23.05.2015р. державним виконавцем було стягнуто з відповідача 201,7 грн. надлишково утриманого з позивача ЄСВ. Відповідно до наданої виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 вказана сума була зарахована їй на рахунок 27.03.2015р.

Таким чином , станом на 27.03.2015(на дату розрахунку збільшених позовних вимог) остаточний розрахунок з позивачем мав характер триваючої дії.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 згаданого Кодексу у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року, про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 23.09.2014 року у справі №927/741/13 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «НіжинТеплоМережі» про стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди, Верховний Суд України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, днем фактичного розрахунку необхідно вважати проведене Відповідачем на примусових засадах через орган ДВС 27 березня 2015 року відшкодування зайво утриманого єдиного соціального внеску.

Враховуючи викладене , з відповідача має бути стягнуто суму середнього заробітку за період з 11.09.2012р. по 27.03.2015р. в сумі 162 048 грн.

Також, позивачем заявлено до стягання моральної шкоди в сумі 3 441 грн. При попередньому розгляді справи в обґрунтування заявленої моральної шкоди позивачка надала довідки про неодержання нею допомоги по безробіттю та копії її розписок про те, що брала у позику кошти у знайомих. В судовому засіданні від 20.05.15 позивачка зазначила, що на її утриманні перебуває неповнолітня дитина, яку виховує сама без чоловіка, постійно потребує із-за скрутного матеріального становища у запозиченні коштів для харчування, оплати комунальних платежів та оплати за навчання дитини.

Таким чином, вказує позивач, порушення відповідачем її трудових прав завдало моральних страждань, пов"язаних з визнанням її неповноцінності як утримувача неповнолітньої дитини.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» , під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 цієї Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пункт 13 Постанови вказує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди,, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3,4,11,31 ЦПК України).

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23 цс 12).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку , що доведений в судовому засіданні факт несвоєчасного розрахунку з позивачем після його звільнення, триваюча процедура розрахунку на протязі двох з половиною років, значні зусилля, які довелося вжити позивачу для судового захисту свого права власності на кошти, які мали бути виплачені в день звільнення,неможливість своєчасного використання вказаних коштів на потреби сім'ї підтверджують завдання моральних страждань та переживань ОСОБА_1

Як зазначено вище компенсація завданої позивачу моральної шкоди не поглинається необхідністю стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позовними вимогами в сумі 3 441,00 грн., враховуючи те, що сума відшкодування є співрозмірної із заявленими позовними вимогами і не надто великою з урахуванням обставин завдання шкоди та інфляційних процесів в державі , які відбулися після дати звільнення позивача.

Таким чином позов підлягає задоволенню у повному обсязі, заперечення відповідача судом не приймаються з підстав, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"( , вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, 16600, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 165 489,00 грн., в тому числі 162 048,00 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 3 441,00 грн. моральної шкоди.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"( , вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) 3309,78 грн. судового збору в доход державного бюджету (рахунок 3002, отримувач УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030001, банк отримувача ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592, код 38054398, призначення платежу : ?судовий збір, код 03500068, пункт 2?).

3. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 27 травня 2015 року.

Суддя М.В.Фесюра

.