ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. справа № 911/797/15

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп», Київська обл., с. Мархалівка

2. Фермерського господарства «AURUM», Харківська обл., с. Олександрівка

про стягнення 19 093,77 гривень

за участю представників:

від позивача: Грищенко О.М. (довіреність б/н від 05.03.2013)

від відповідача 1: не прибув

від відповідача 2: Коваленко Я.О. (довіреність б/н від 14.05.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.02.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (далі-ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (далі-ТОВ «ПК Трейдсервісгруп»/відповідач 1) та Фермерського господарства «AURUM» (далі-ФГ «AURUM»/відповідач 2) про, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, стягнення 19 093,77 грн внаслідок неналежного виконання відповідачем 2 своїх грошових зобов'язань за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011. з яких:

- 26,51 грн 3% річних, 151,02 грн пені, 1 618,90 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 79,96 грн процентів за користування товарним кредитом, 17 137,42 грн штрафу з відповідача 2 та 79,96 грн інфляційних втрат солідарно з обох відповідачів.

Відповідач 1 не скористався правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на позовну заяву не надав.

Відповідач 2 позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а також застосувати наслідки спливу строків позовної давності для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.02.2015 порушено провадження у справі №911/797/15 та призначено справу до розгляду на 17.03.2015.

16.03.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача та відповідача 2 надходили клопотання про відкладення розгляду даної справи. Зазначені клопотання судом задоволено.

Крім того, 16.03.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача 2 надійшло клопотання про припинення провадження у даній справі в частині вимоги про стягнення 17 137,42 грн штрафу з підстав п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки вимога про стягнення штрафу, нарахованого внаслідок неналежного виконання ФГ «AURUM» своїх грошових зобов'язань за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011 була предметом позовних вимог у справі господарського суду Харківської області у справі №5023/360/12.

Пунктом 2 частини 1 статті 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Пунктом 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

Так, судом встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 01.03.2012 провадження у справі №5023/360/12 за позовом ТОВ «Корпорація «Агросинтез» до ФГ «AURUM» про стягнення 20 846,48 грн заборгованості за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011, 1 317,51 грн пені, 10 754,24 грн штрафу та 15 512,66 грн процентів за користування чужими грошовими коштами припинено в порядку п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відмовою позивача від означеного позову.

Крім того, вимога про стягнення 10 333,09 грн штрафу внаслідок неналежного виконання ФГ «AURUM» своїх грошових зобов'язань за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011 була предметом позовних вимог ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», як нового кредитора, у справі господарського суду Київської області у справі №911/1479/14, та у задоволенні якої судом було відмовлено з огляду на те, що означена вимога вже була заявлена в рамках справи господарського суду Харківської області №5023/360/12.

З огляду наведеного суд дійшов висновку, що ані ТОВ «Корпорація «Агросинтез», як первісний кредитор, ані ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», як новий кредитор, не мають права на звернення до суду з позовними вимогами до ФГ «AURUM» про стягнення штрафних санкцій у тій частині, в якій вони були предметом позову у справі №5023/360/12. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 у справі №911/1479/14.

Водночас, судом встановлено, що предметом даного позову є, зокрема вимога про стягнення штрафу у розмірі 17 137,42 грн із розрахунку 30% від вартості договору (46 486,12 грн) за кожен випадок порушення договірних строків, що становить 27 891,66 грн, за вирахуванням суми штрафу, яка була предметом позовних вимог у справі господарського суду Харківської області №5023/360/12, в тому числі у справі господарського суду Київської області №911/1479/14 (10 754,24 грн), що свідчить про різний предмет вказаних судових справ.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, суб'єктний склад, характер правовідносин, а також враховуючи те, що справи №911/797/14 та №5023/360/12 мають різний предмет, позаяк вимога про стягнення 17 137,42 грн штрафу в межах даної справи полягає у різниці від загальної суми штрафу, право на стягнення якого має кредитор за договором (27 891,66 грн) та суми штрафу, вимога про стягнення якого вже була предметом судового розгляду справи господарського суду Харківської області №5023/360/12 (10 754,24 грн), суд дійшов висновку про необґрунтованість означеного клопотання відповідача 2 та відсутність підстав для припинення провадження у даній справі в порядку п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Ухвалами господарського суду Київської області від 17.03.2015, 31.03.2015, 27.04.2015 та 05.05.2015 розгляд даної справи відкладався на 31.03.2015, 27.04.2015, 05.05.2015 та 12.05.2015 відповідно.

31.03.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про здійснення розгляду даної справи без участі представника останнього. Зазначене клопотання судом задоволено.

В судові засідання 17.03.2015, 31.03.2015, 27.04.2015, 05.05.2015 та 12.05.2015 представник відповідача 1 не прибув, витребувані судом документи не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду даної справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, суд

ВСТАНОВИВ:

15.03.2011 між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (постачальник) та ФГ «AURUM» (покупець) було укладено договір поставки на умовах товарного кредиту №ТК150311/17 (далі-договір), відповідно до якого у строки, зумовлені договором, постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця насіннєвий матеріал та хімічні засоби захисту рослин, а покупець зобов'язався прийняти товар для власних та виробничих потреб, сплатити проценти за користування товарним кредитом та ціну товару відповідно до умов договору.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що у зв'язку з тим, що товар буде оплачуватися покупцем не в момент укладення договору, то всі платежі, що передбачені договором, підлягають індексації, а покупець зобов'язується сплатити постачальнику проіндексовані суми відповідних платежів у строки, встановлені договором. Проіндексована сума платежу визначається таким чином: ПСП=(К2/К1)*СП, де ПСП - проіндексована сума платежу, яка підлягає сплаті покупцем постачальнику, СП - сума платежу за договором, К2 - курс гривні до долару США, встановлений НБУ на дату укладення договору. Якщо К2 є меншим за К1, то ПСП дорівнює СП.

Відповідно до специфікації №1 від 27.04.2011 до договору сторонами визначено, що товар загальною вартістю 32 444,16 грн підлягає оплаті наступним чином: 8 111,04 грн. не пізніше 29.04.2011, 24 333,12 грн не пізніше 30.09.2011. Суми платежів підлягають індексації згідно із договором. При цьому 979,99 грн процентів за користування товарним кредитом у розмірі 24 333,12 грн протягом 06.05.2011-30.09.2011 підлягають сплаті 30.09.2011.

Крім того, відповідно до специфікації №2 від 06.05.2011 до договору сторонами визначено, що товар загальною вартістю 12 638,16 грн. підлягає оплаті наступним чином: 2 527,63 грн. не пізніше 13.05.2011, 10 110,53 грн. не пізніше 20.10.2011. Суми платежів підлягають індексації згідно із договором. При цьому 423,81 грн. процентів за користування товарним кредитом у розмірі 10 110,53 грн. протягом 20.05.2011-20.10.2011 підлягають сплаті 20.10.2011.

ТОВ «Корпорація «Агросинтез» поставило, а ФГ «AURUM» прийняло товар загальною вартістю 45 082,32 грн., що підтверджується підписами сторін на видаткових накладних №А-00003847 від 06.05.2011 на суму 32 444,16 грн., №А-00003882 від 06.05.2011 на суму 12 638,16 грн.

Натомість ФГ «AURUM» свої договірні зобов'язання в частині своєчасної оплати вартості товару належним чином не виконало, сплативши:

- 8 112,00 грн 27.04.2011,

- 2 527,64 грн 06.05.2011,

- 15 000,00 грн 07.12.2011,

- 19 443,65 грн 16.02.2012, що підтверджується наданими суду банківськими виписками з поточного рахунку ТОВ «Корпорація «Агросинтез». Копії зазначених документів містяться в матеріалах справи.

15.11.2012 між ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» було укладено угоду №15-11/12-138 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512- 519 ЦК України), відповідно до якої первісний кредитор (ТОВ «Корпорація «Агросинтез») відступив новому кредитору (ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») право вимоги виконання боржником (ФГ «AURUM») зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, штрафу, 3% річних, відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, процентів за користування товарним кредитом, набутих первісним кредитором на підставі договору №ТК150311/17 від 15.03.2011 у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням відповідачем 2 грошового зобов'язання згідно зазначеного договору щодо оплати вартості отриманого товару.

Крім того, 21.12.2012 між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» (далі-кредитор) та ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» (далі-поручитель) укладено договір поруки №21-12-2012-188, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання ФГ «AURUM» обв'язку щодо сплати розміру заборгованості у зв'язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язань за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011.

У зв'язку з тим, що відповідач 2, як покупець за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011, розрахунки за товар здійснював без врахування курсових коливань, 24.09.2014 позивач, як новий кредитор за договором, звернувся до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ФГ «AURUM» про стягнення 304,02 грн курсової різниці та 1 403,80 грн. процентів за користування товарним кредитом.

Рішенням господарського суду Київської області від 28.10.2014 у справі №911/4121/14 наведені позовні вимоги задоволено.

При винесенні означеного рішення господарським судом Київської області було враховано, що як факт отримання ФГ «AURUM» товару за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011 загальною вартістю 45 082,32 грн, так і проведення останнім розрахунків за вказаний товар виключно у розмірі 45 082,32 грн, тобто без застосування індексації сум платежів, встановлені рішенням господарського суду Київської області від 04.10.2013 у справі №911/3561/13, а тому, в силу вимог ст. 35 ГПК України, не підлягають доведенню повторно.

Посилаючись на те, що відповідач 2 свої договірні зобов'язання в частині сплати 304,02 грн заборгованості (курсової різниці) за означеним договором та присудженої до стягнення рішенням господарського суду Київської області від 28.10.2014 у справі №911/4121/14 не виконав, позивач просить суд стягнути зокрема:

- 79,96 грн інфляційних втрат, нарахованих з 17.02.2012 (тобто дня, після проведення відповідачем 2 остаточних розрахунків за договором) по 16.01.2015 на 304,02 грн заборгованості солідарно з обох відповідачів;

- 26,51 грн 3% річних нарахованих з 17.02.2012 по 16.01.2015 на 304,02 грн заборгованості з відповідача 2.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, суд встановив, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 265, ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ч. 2 ст. 713 та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що у зв'язку з тим, що товар буде оплачуватися покупцем не в момент укладення договору, то всі платежі, що передбачені договором, підлягають індексації, а покупець зобов'язується сплатити постачальнику проіндексовані суми відповідних платежів у строки, встановлені договором.

Проіндексовані суми платежів є грошовими зобов'язаннями покупця перед постачальником з оплати товару, які покупець повинен виконати. Сплачені покупцем постачальнику суми у зв'язку з виконанням цього пункту, що перевищують вартість договору, є індексацією (тобто збільшенням) ціни товару.

У відповідності до специфікацій №1 від 27.04.2011, №2 від 06.05.2011 до договору, суми платежів підлягають індексації згідно із договором.

З огляду наведеного, отримання відповідачем 2 товару за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011 загальною вартістю 45 082,32 грн, у відповідності до вимог вказаного правочину, породжує в останнього обов'язок щодо оплати вартості такого товару у повному обсязі з урахуванням курсу гривні до долара США на день оплати.

При цьому, судом враховано, що нормативна обґрунтованість та доказова підтвердженість вимоги позивача, як нового кредитора за договором, про стягнення 304,02 грн заборгованості (курсової різниці) за договором встановлена рішенням господарського суду Київської області від 28.10.2014 у справі №911/4121/14, а тому, в силу вимог ст. 35 ГПК України, не підлягає доведенню повторно.

Пунктами 1 та 7 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Дана норма кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 512, ст. 514, ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом 4.1 договору поруки №21-12-2012-188 від 21.12.2012 передбачено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Статтями 627, 629 ЦК України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Натомість, в порушення наведених законодавчих та договірних положень відповідач 2 присуджену до стягнення рішенням господарського суду Київської області від 28.10.2014 у справі №911/4121/14 заборгованість (курсову різницю) за договором у сумі 304,02 грн не оплатив, що свідчить про підставність вимог про солідарне стягнення з відповідача 2, як боржника, та відповідача 1, як поручителя, інфляційних втрат та стягнення з відповідача 2 - 3% річних за порушення договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою розміру інфляційних втрат у сумі 300,00 грн.

Оскільки арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 3% річних, обрахованих судом протягом заявленого позивачем періоду з урахуванням наведених законодавчих та договірних положень становить 86,95 грн та 26,61 грн відповідно, а суд, приймаючи рішення, не може виходити за межі позовних вимог, тому вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів 79,96 грн інфляційних втрат та стягнення з відповідача 2 - 26,51 грн 3% річних підлягає задоволенню.

У зв'язку з тим, що відповідач 2 свої договірні зобов'язання в частині своєчасного проведення грошових розрахунків за договором належним чином не виконав, допустивши порушення строків оплати вартості товару, поставленого за специфікацією №1 на 139 днів, а за специфікацією №2 на 118 днів, позивач просить суд стягнути з відповідача 2:

- 17 137,42 грн штрафу із розрахунку 30% від вартості договору (46 486,12 грн) за кожен випадок порушення договірних строків, що становить 27 891,66 грн, за вирахуванням суми штрафу, яка була предметом позовних вимог у справі господарського суду Харківської області №5023/360/12 (10 754,24 грн);

- 151,02 грн пені, нарахованої з 17.02.2012 по 16.01.2015 на 304,02 грн заборгованості.

Приписами статей 230, 232 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктами 8.2.3 та 2.3 договору передбачено, що за прострочення (порушення) строків виконання грошових зобов'язань покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,05% від простроченої суми грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а у разі, якщо прострочення складає понад 30 календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості договору за кожен факт порушення терміну платежу.

Вартість договору складається із суми всіх специфікацій, підписаних в рамках цього договору, в яку включається ціна товару та проценти за користування товарним кредитом.

Крім того, п. 8.6 договору передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань за даним договором здійснюється до моменту їх виконання.

Виходячи з системного аналізу означеного пункту договору, суд дійшов висновку, що сторони передбачили більш тривалий строк для нарахування пені та штрафу за порушення виконання договірних зобов'язань ніж це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України, що спростовує посилання відповідача 2 на безпідставне нарахування позивачем штрафних санкцій за договором понад передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України строк.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також те, що розмір заявленого до стягнення штрафу відповідає вищезазначеним нормам Закону та положенням договору, а також є арифметично вірним, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 2 - 17 137,42 грн штрафу підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та неспростована у встановленому порядку відповідачами.

Водночас, оскільки арифметично вірний розмір пені, обрахованої судом за вказаний позивачем період з урахуванням наведених вимог Закону та положень договору становить 148,48 грн, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 2 - 151,02 грн пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 148,48 грн.

Крім того, посилаючись на те, що відповідач 2 свої грошові зобов'язання за договором належним чином не виконав, позивач просить суд стягнути з останнього:

- 79,96 грн процентів за користування товарним кредитом, нарахованих з 17.02.2012 по 16.01.2015 на 304,02 грн заборгованості, з підстав п. 7.1.1 договору;

- 1 618,90 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, нарахованих з 17.02.2012 по 16.01.2015 на 304,02 грн заборгованості, з підстав п. 8.5 договору.

Приписами ч.ч. 1, 5 ст. 694, ст.ст. 627, 629 ЦК України встановлено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 7.1.1 договору передбачено, що покупець зобов'язується оплатити товар та сплатити проценти за користування товарним кредитом у порядку, згідно із договором, та у строки і в розмірах, згідно із специфікаціями.

У відповідності до специфікацій №1, №2 до договору сторонами визначено, що річна процентна ставка по товарному кредиту становить 10%.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також враховуючи, що станом на день прийняття рішення відповідач 2 проценти за користування товарним кредитом, нараховані на суму заборгованості за договором, присудженої до стягнення рішенням господарського суду Київської області від 28.10.2014 у справі №911/4121/14, не сплатив, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 2 - 79,96 грн заборгованості по процентам за користування товарним кредитом згідно договору підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачами.

У відповідності до ч. 5 ст. 694 та ст. 536 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, п. 8.5 договору передбачено, що згідно ч. 3 ст. 692, 694, 536 ЦК України, сторони домовились, що у разі прострочення будь-якого платежу покупець сплачує постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за весь час прострочення, сума яких розраховується таким чином: СП=(СПП*0,5*Д):100, СП-сума процентів, що підлягає сплаті покупцем постачальнику, СПП-сума простроченого платежу, Д-кількість календарних днів прострочення платежу.

Оскільки розмір заявлених позивачем до стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та перерахованих судом з урахуванням вимог вищезазначених норм Закону та положень договору є арифметично вірним, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 - 1 618,90 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

При винесенні даного рішення судом також було враховано неспроможність посилань відповідача 2 на відсутність у позивача, як нового кредитора, прав на стягнення пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат, процентів за користування товарним кредитом та процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих після строку, передбаченого п. 2.2 Угоди про заміну кредитора у зобов'язанні №15-11/12-138 від 15.11.2012, тобто після 15.02.2012, позаяк 01.08.2014 між ТОВ «Корпорацією «Агросинтез» та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» було укладено додаткову угоду №3 до Угоди про заміну кредитора у зобов'язанні №15-11/12-138 від 15.11.2012, відповідно до якої п. 1.2 означеної угоди викладено у новій редакції, яка передбачає наділення нового кредитора (позивача) правом вимоги від боржника (відповідача 2) сплати пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат, процентів за користування товарним кредитом та процентів за користування чужими грошовими коштами за весь період існування основної заборгованості за договором №ТК150311/17 від 15.03.2011.

Що ж до клопотання відповідача 2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК України, слід зазначити наступне.

Приписами статей ч. 1 ст. 256, ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 259 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Так, п. 8.6 договору передбачено, що строк позовної давності по вимогам про стягнення штрафних санкцій, нарахованих за прострочення виконання грошових зобов'язань складає 3 роки.

Частиною 5 статті 261 ЦК України унормовано, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до специфікації №1, №2 до договору остаточна оплата товару за ними має бути здійснена не пізніше 30.09.2011 та 20.10.2011.

При цьому, виходячи з системного аналізу наведених нормативних приписів та положень договору, суд дійшов висновку, що початком перебігу строку позовної давності по вимозі про стягнення пені, нарахованої за прострочення сплати курсової різниці, є дата проведення остаточних розрахунків, тобто момент повного виконання відповідачем 2 своїх договірних зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10.03.2015 у справі №911/2449/14.

З огляду наведеного, суд дійшов висновку, що перебіг трьохрічного строку позовної давності, тобто строку, у межах якого кредитор за спірними договором міг звернутися до суду з вимогою про:

- стягнення 3% річних, інфляційних втрат, процентів за користування товарним кредитом та процентів за користування чужими грошовими коштами почався зі спливом строків, передбачених специфікаціями №1, №2 - з 01.10.2011 та 21.10.2011 відповідно,

- стягнення штрафу почався зі спливом строків, передбачених п. 8.2.3 договору - з 01.11.2011 та 20.11.2011 відповідно,

- стягнення пені нарахованої за прострочення сплати курсової різниці, почався з моменту повного виконання відповідачем-2 своїх договірних зобов'язань - з 17.02.2012.

Разом з тим, ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК.

Так, судом встановлено, що:

- 26.01.2012 ТОВ «Корпорація «Агросинтез» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ФГ «AURUM» про стягнення 20 846,48 грн заборгованості, 1 317,51 грн пені, нарахованої з 01.10.2011 по 18.01.2012, 10 754,24 грн штрафу, 15 512,66 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих з 01.10.2011 по 18.01.2012. Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.02.2012 порушено провадження у справі №5023/360/12;

- 13.09.2013 ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ФГ «AURUM» про стягнення 17 542,30 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих з 01.10.2011 по 15.02.2012. Ухвалою господарського суду Київської області від 13.09.2013 порушено провадження у справі №911/3561/13;

- 23.04.2014 ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ФГ «AURUM» про стягнення 480,34 грн пені, нарахованої з 01.10.2011 по 15.02.2012, 10 333,09 грн штрафу, 285,23 грн 3% річних, нарахованих з 01.10.2011 по 15.02.2015. Ухвалою господарського суду Київської області від 23.04.201 порушено провадження у справі №911/1479/14;

- 25.09.2014 ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ФГ «AURUM» про стягнення 304,02 грн. курсової різниці та 1 403,80 грн. процентів за користування товарним кредитом, нарахованих з 06.05.2011 по 30.09.2011, з 20.05.2011 по 20.10.2011. Ухвалою господарського суду Київської області від 25.09.2014 порушено провадження у справі №911/4121/14.

Таким чином, пред'явлення в межах трьохрічного строку позовної давності первісним кредитором (ТОВ «Корпорація «Агросинтез»), а також новим кредитором (ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») до боржника (ФГ «AURUM») позовів, предметом яких є вимоги про стягнення лише частини сум 3% річних, інфляційних втрат, процентів за користування товарним кредитом, процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафу та пені, право на стягнення яких має кредитор за договором, свідчить про переривання строку позовної давності щодо кожної з означених вимог в порядку ч. 2 ст. 264 ЦК України, і, як наслідок, про початок його перебігу заново.

За таких обставин, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що з позовом у даній справі позивач звернувся до господарського суду Київської області 27.02.2015, що підтверджується відбитком канцелярії господарського суду Київської області №843/15 від 27.02.2015 на позовній заяві, суд дійшов висновку, що строк позовної давності для захисту порушеного права, встановленого ст. 257 ЦК України та про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем 2 позивачем не пропущено.

Належних обґрунтувань, з посиланнями на норми права, які б спростовували наведені висновки суду відповідачами не наведено.

При винесені даного рішення, судом також було враховано, що переривання трьохрічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат, процентів за користування товарним кредитом, процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафу та пені відбулось в межах строку давності до основної вимоги, тобто вимоги про стягнення заборгованості за договором, в тому числі курсової різниці.

Крім того, разом з позовними вимогами позивач просив суд солідарно стягнути з відповідачів 1 200,00 грн витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

В обґрунтування витрат позивача, суду надано:

- копію договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) №19-1/15, укладений 19.01.2015 між позивачем та адвокатом Грищенком О.М.;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Грищенка О.М. №3888 від 29.10.2009р.;

- копію акта здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 12.03.2015 на суму 1 200,00 грн;

- квитанцію №0350 від 18.03.2015 про оплату позивачем адвокатських послуг за договором №19-1/15 від 19.01.2015 у розмірі 1 200,00 грн.

Приписами ч. 1 44, ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

У відповідності до п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи наведене, беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового слухання, участь адвоката у судових засіданнях, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення зазначеної вимоги позивача та стягнення з відповідачів витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката у розмірі 1 200,00 грн. в рівних частинах.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ч. 5 ст. 49 ГПК України, покладаються судом на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 04.02.2014 у справі №904/7731/13.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 32-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 256, 257, 258, 259, 261, 264, 267, 512, 514, 525, 526, 536, 541, 543, 553, 554, 625, 627, 629, 692, 694, 712 Цивільного кодексу України, ст. 173, 175, 193, 230, 236, 265 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Солідарно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, ідентифікаційний код 38267861) та Фермерського господарства «AURUM» (62214, Харківська обл., Золочівський р-н, с. Олександрівка, вул. Чадунелі, 21, ідентифікаційний код 30916539) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, кв. 23, ідентифікаційний код 38039872) 79 (сімдесят дев'ять) грн 96 коп. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Фермерського господарства «AURUM» (62214, Харківська обл., Золочівський р-н, с. Олександрівка, вул. Чадунелі, 21, ідентифікаційний код 30916539) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, кв. 23, ідентифікаційний код 38039872):

- 26 (двадцять шість) грн 51 коп. 3% річних,

- 17 137 (сімнадцять тисяч сто тридцять сім) грн 42 коп. штрафу,

- 148 (сто сорок вісім) грн 48 коп. пені,

- 79 (сімдесят дев'ять) грн 96 коп. процентів за користування товарним кредитом,

- 1 618 (одну тисячу шістсот вісімнадцять) грн 90 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами,

- 1 819 (одну тисячу вісімсот дев'ятнадцять) грн 09 коп. судового збору,

- 600 (шістсот) грн 00 коп. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, ідентифікаційний код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, кв. 23, ідентифікаційний код 38039872) 7 (сім) грн 67 коп. судового збору та 600 (шістсот) грн 00 коп. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 18.05.2015

Суддя В.А. Ярема