КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 910/3715/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Гарник Л.Л.

при секретарі судового засідання Волошиній З.В.

та представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Демочко В.В. (дов. від 01.01.2015);

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "Група Рітейлу України"

на рішення господарського суду м. Києва від 31.03.2015

у справі № 910/3715/15-г (суддя - Зеленіна Н.І.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Маша і Мєдвєдь"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Рітейлу України"

про захист виключного права шляхом стягнення 36 540,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 31.03.2015 у справі № 910/3715/15-г позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Рітейлу України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маша і Мєдвєдь" 12 180 грн. 00 коп. компенсації та 1827 грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Група Рітейлу України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду м. Києва від 31.03.2015 у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "Група Рітейлу України" посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 у даній справі прийнято до провадження апеляційну скаргу ТОВ "Група Рітейлу України" на вказане рішення господарського суду Київської області від 31.03.2015 у даній справі та призначено її розгляд на 20.05.2015.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання 20.05.2015 представник позивача не з'явився. Про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами, оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 20.05.2015 представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Позовні вимоги, із посиланням на статті 201, 421, 423, 424, 426, 431, 432, 438, 439, 440, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 52, 53 Закону України «Про авторське право і суміжні права», статті 1, 2, 5 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів та ін., були обґрунтовані порушенням Відповідачем виключних (майнових) авторських прав Позивача на персонажі «Маша» і «Медвєдь» з аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу „Маша і Мєдвєдь", які йому належать на підставі Договору про відчуження виключного права на аудіовізуальний твір (серіал „Маша і Мєдвєдь") від 08.06.2010 № 010601-МиМ, укладеного з ТОВ Студія «АНИМАКОРД»

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що з урахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, обґрунтованим є стягнення заявленої позивачем компенсації лише у розмірі 12 180,00 грн., тобто у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за допущене порушення. Судова колегія вважає висновок суду першої інстанції, цілком правомірним з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Маша і Мєдвєдь" є власником виключних майнових прав на аудіовізуальний твір - мультиплікаційний серіал "Маша і Мєдвєдь", а також всі його елементи та складові частини.

Відповідно до умов Договору авторського замовлення № ОК-2/2008 від 01.04.2008 та Службового завдання № 1/МиМ-С1 від 12.05.2008 були створені аудіовізуальний твір - мультиплікаційний серіал "Маша і Мєдвєдь" та одночасно всі його складові частини та елементи, в тому числі персонаж "Маша".

В результаті творчої діяльності автора (авторів) аудіовізуального твору, його частин та елементів персонажі набувають певні риси своєї власної особистості, які ототожнюють персонаж серед інших вигаданих персонажів: ім'я, зовнішній вигляд, особливості характеру та темпераменту, характерний одяг, вимови, колір очей тощо та ідентифікують його як об'єкт авторського права.

Наявність таких рис робить персонаж, як об'єкт авторського права, оригінальним, впізнаним і, в свою чергу, здатним бути об'єктом комерційного обороту, засобом індивідуалізації виробника або його продукції, оскільки виступає як оригінальний та такий, що може самостійно існувати у часі та просторі.

Відповідно до пункту 1.1. Договору №010601-МиМ про відчуження виключного права на аудіовізуальний твір від 08.06.2010, позивач набув виключні права на аудіовізуальний твір - серіал "Маша і Мєдвєдь", основні ідентифікаційні характеристики якого передбачені Додатками, які є невід'ємними додатками до Договору (п. 1.2. Договору).

Пунктом 2 Додатку № 1 до Договору №010601-МиМ від 08.06.2010 передбачено, що одночасно з передачею права на аудіовізуальний твір передаються в повному обсязі виключні права на всі юридично значущі охоронювані елементи аудіовізуального твору (включно, але не обмежуючись, назвою аудіовізуального твору та його окремих серій, графічним зображенням, мальованими зображеннями персонажів аудіовізуального твору, їх іменами, текстом), незалежно від того чи поіменовані вказані елементи безпосередньо в таких Додатках до Договорів.

Отже, судовою колегією встановлено, що позивач є власником виключних майнових авторських прав на аудіовізуальний твір - мультиплікаційний серіал "Маша і Мєдвєдь", в тому числі серій "Пєрвая встреча", та його складові частини і має право захищати свої права у тому числі шляхом звернення до господарського суду з даним позовом. Згідно з умовами вказаних договорів авторського замовлення до замовника (позивача) в повному обсязі перейшли виключні права на аудіовізуальний твір - мультиплікаційний серіал "Маша і Мєдвєдь", в тому числі на публічну демонстрацію та публічний показ твору.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права", аудіовізуальний твір - твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими.

Виключне право - майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом (ст. 1 Закону).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права", контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися.

Відповідно до пункту д) частини 1 статті 3 Закону України "Про авторське право і суміжні права", дія цього Закону поширюється на твори та об'єкти суміжних прав, які охороняються відповідно до міжнародних договорів України.

З огляду на вищевказане, ТОВ "Маша і Мєдвєдь" є власником виключних прав в повному обсязі на аудіовізуальний твір - мультиплікаційного серіалу "Маша і Мєдвєдь", який в силу статті 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" охороняється як твір відповідно до цього Закону.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права", частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону.

Як було встановлено судом першої інстанції та з чим погоджується суд апеляційної інстанції, 27.11.2014 у магазині "Караван", що розташований за адресою: м. Київ, вул. Сім'ї Сосніних, 17, здійснювалася реалізація (продаж, розповсюдження) товарів - корзини дитячої для іграшок, в структурі яких використано без дозволу TOB "Маша і Мєдвєдь" зображення персонажів з аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу "Маша і Мєдвєдь" з серії "Пєрвая встреча", майнові права на який належать ТОВ "Маша і Мєдвєдь".

Реалізація вказаного товару підтверджується фіскальним чеком № 0114 від 27.11.2014, у якому зазначено: - найменування - " 824640-корзина д/іграшок 19401/"; - к-сть - " 1"; - ціна - " 60,01"; - сума - " 60,01";

Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами, зокрема відеозаписом факту реалізації вказаного вище товару, а також фіскальним чеком № 0114 від 27.11.2014 на загальну суму покупки 60,01 грн.

При цьому, позивач стверджував, що ним не надавався відповідачу будь-який дозвіл на використання ні самого аудіовізуального твору мультиплікаційного серіалу "Маша і Мєдвєдь", ні його частин; між позивачем та відповідачем не укладалось жодних договорів на використання зазначеного персонажу.

Судова колегія також звертає увагу на те, що факт наявності на реалізації у відповідача товарів - корзини дитячої для іграшок, в структурі яких використано зображення персонажів з аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу "Маша і Мєдвєдь" не заперечувався як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі, відповідач зазначав лише про те, що фіскальний чек № 0114 від 27.11.2014, у якому не зазначено, що придбано саме спірний товар, та відеозапис факту реалізації спірного товару, за умови, що відеозйомка заборонена на території магазину "Караван", не є належними доказами.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, відхиляються судовою колегією з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 418 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 435 ЦК України, встановлено, що первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору, а також виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права.

Виключне право на використання твору автором (чи іншою особою, яка має авторське право) дозволяє йому використовувати твір у будь-якій формі і будь-яким способом.

Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, відтворення творів; здавання в майновий найм і (або) комерційний прокат після першого продажу, відчуження іншим способом оригіналу або примірників аудіовізуальних творів, комп'ютерних програм, баз даних, музичних творів у нотній формі, а також творів, зафіксованих у фонограмі чи відеограмі або у формі, яку зчитує комп'ютер.

За приписами ч. 1 ст. 31 Закону України "Про авторське право і суміжні права", автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

Проаналізувавши умови ліцензійного Договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Маша і Мєдвєдь" до суду з відповідним позовом.

Як роз'яснено у п. 29 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", з огляду на приписи статі 33 ГПК України щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач, зокрема, повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем;

2) відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, твердження відповідача про те, що відеозапис отриманий незаконним шляхом та у судовому процесі неможливо встановити його достовірність, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на непідтвердженість таких доводів будь-якими доказами.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив у оскаржуваному рішенні про те, що у разі наявності будь-яких сумнів щодо справжності або достовірності зробленого запису, відповідач не позбавлявся права заявити відповідне клопотання про проведення експертного дослідження. Проте, ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції відповідач не скористався даним правом та не звернувся з клопотання про проведення експертного дослідження.

Щодо тверджень про отримання відеозапису незаконним шляхом, то такі висновки мають бути підтверджені відповідними доказами, проте у матеріалах справи відсутні будь-які звернення відповідача до уповноважених органів з приводу вчинення представниками позивача протизаконних дій, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 36 540,00 грн. компенсації (з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат за кожен з 3 використаних кадрів з мультиплікаційного серіалу) за порушення виключних прав позивача на аудіовізуальний твір "Маша і Мєдвєдь".

Пунктом "г" ч. 1 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі - Закон) передбачено право суб'єкта авторського права подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Таким чином, стягнення компенсації є альтернативним видом відповідальності.

Пунктом "г" ч. 2 ст. 52 Закону передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

При цьому, чинне законодавство не містить приписів щодо безпосереднього причинного зв'язку між фактом завдання збитків та їх розміром і розміром можливої компенсації.

Так, приписи Цивільного кодексу України та Закону не ставлять розмір компенсації у залежність від кількості використаних об'єктів або їх складових частин (не містять приписів стосовно залежності розміру компенсації), а лише встановлюють право стягнення компенсації, виходячи з самого факту вчинення порушення авторського права. Інші обставини (стосовно систематичності вчинення порушень, їх (його) обсягу, кількості неправомірно використаних об'єктів тощо), в свою чергу, повинні враховуватися судом у визначенні суми компенсації в кожному конкретному випадку, виходячи з меж, встановлених згаданою статтею 52 Закону (від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат).

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в оглядовому листі Вищого господарського суду України № 01-06/417/2012 від 04.04.2012.

Таким чином, беручи до уваги зазначену позицію Вищого господарського суду України та обставини порушення відповідачем виключних майнових авторських прав, з огляду на спрямованість застосовуваних судом першої інстанції компенсаційних заходів на захист порушеного права, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості стягнення заявленої компенсації у розмірі 12 180,00 грн., тобто у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за допущене порушення.

Крім того, пунктом 26 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" роз'яснено, що використання творів та/або об'єктів суміжних прав, - якщо інше не встановлено законом, - допускається лише на підставі передбаченого ст. 1107 ЦК України договору щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

В порядку, передбаченому ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судова колегія, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази в сукупності, зокрема, порушення, вчиненого відповідачем, погоджується з правовою позицією суду першої інстанції, яким зазначено, що стягнення з відповідача компенсації у сумі 12180,00 грн. за порушення майнових авторських прав є законним, обґрунтованим, вчинення такого порушення відповідачем не спростовано, а відтак вимоги позивача щодо стягнення компенсації у сумі 12 180,00 грн. є такими, що підлягають до задоволення.

За таких обставин місцевий господарський суд, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким дав необхідну оцінку, з дотриманням приписів зазначених норм матеріального і процесуального права та з наведенням у рішенні зі справи необхідного мотивування, дійшов обґрунтованих висновків щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю, оскільки не спростовують обставини, які на підставі належних та допустимих доказів у справі встановлені судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В свою чергу, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначив про те, що судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються, зокрема, з судового збору.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача. Такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру.

Правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у таких розмірах: 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, судом першої інстанції у даній справі на відповідача покладено сплату судового збору в сумі 1 827,00 грн., що пропорційно не відповідає сумі задоволених позовних вимог - 12 180,00 грн. та суперечить приписам вищенаведених правових норм.

Здійснивши перерахунок суми судового збору, з урахуванням приписів ст. 49 ГПК України, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 609,00 грн. (12 180,00 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 1 827,00 грн. / 36 540,00 грн.), що є пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно застосовано положення ст. 49 ГПК України при вирішенні питання про розподіл судового збору між сторонами, проте неправомірно покладено на відповідача судовий збір не пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з цим рішення господарського суду м. Києва від 31.03.2015 у даній справі підлягає зміні в частині визначення розміру присудженої до стягнення суми судового збору. Так, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 609,00 грн. В решті оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, судовою колегією не встановлено підстав для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маша і Мєдвєдь" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду м. Києва від 31.03.2015 у справі № 910/3715/15-г змінити в частині розміру присудженої до стягнення суми судового збору, в решті - залишити без змін.

3. Викласти п. 2 резолютивної частини рішення господарського суду м. Києва від 31.03.2015 у справі № 910/3715/15-г в наступній редакції: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Рітейлу України" (03035, м. Київ, вул. Кудряшова, 20-А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маша і Мєдвєдь" (129085, Російська Федерація, м. Москва, вул. Годовікова, 9, будова 3; ІПН ) 12 180 (дванадцять тисяч сто вісімдесят) грн. 00 коп. компенсації та 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору».

4. Доручити господарському суду м. Києва видати накази на виконання оскаржуваного судового рішення із врахуванням даної постанови.

5. Справу № 910/3715/15-г повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний: 21.05.2015.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

Л.Л. Гарник