КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа№ 905/2803/14-908/5482/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Куп'янській А.М.,

за участю представників сторін:

від позивача - Курений С.В. (дов. №3264/19 від 26.12.2014 року);

від відповідача - Русскіна О.В. (дов. №б/н від 05.03.2015 року);

від третьої особи - не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

на рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року

у справі №905/2803/14-908/5482/14 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод", м. Донецьк

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь", Донецька обл., м. Курахове

про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Донецький металопрокатний завод" звернулось до господарського суду Запоріжської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь", про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013 року.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.02.2015 року матеріали справи № 905/2803/14-908/5482/14 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року у справі №905/2803/14-908/5482/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для визнання п. 3.4. договору недійсними відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Не погодившись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Донецький металопрокатний завод" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року у справі №905/2803/14-908/5482/14 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод".

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 року прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" на рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року у справі №905/2803/14-908/5482/14 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 27.05.2015 року.

В судове засідання, призначене на 27.05.2015 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду, не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги за відсутністю представника третьої особи.

Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи у судове засідання 27.05.2015 року не з'явився, причини неявки суд не повідомив, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника третьої особи.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 27.04.2005 року між ТОВ "Електросталь" та ПАТ "Кредитпромбанк" було укладено Кредитний договір №2005-110 (т. 1, а.с. 126-128), права кредитора за яким перейшли до АТ "Дельта Банк" на підставі Договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 19.06.2013 року.

19.06.2013 року між ПАТ "Донецький металопрокатний завод" та АТ "Дельта Банк" було укладено Договір строкового банківського вкладу №11/ДЛ ЗЗДС/09 (т. 1, а.с. 14-18) (далі за текстом - договір банківського вкладу).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору, вкладник передає банку, а банк приймає від вкладника на строковий депозитний рахунок №7310 грошові кошти строком до 20.01.2015 року та зобов'язується повернути вкладникові суму вкладу, що надійшла на рахунок, і проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених цим договором.

19.06.2013 між Позивачем як заставодавцем та Відповідачем як заставодержателем укладено договір застави №2005-110/22 (далі за текстом - договір застави).

Згідно з п. 1.1. договору застави з урахуванням положень розділу "Терміни і визначення" цього договору, предметом застави за ним виступають майнові права на отримання грошових коштів в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку згідно з відповідним депозитним договором №11/ДЛ_ЗЗДС/08 від 19.06.2013.

У відповідності до умов вказаного договору застави в рахунок забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Електросталь" (надалі - "Третя особа") грошових зобов'язань перед Відповідачем за кредитним договором №2005-110 від 27.04.2005 року Позивач передав Відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку №7310 згідно з договором №11/ДЛ_ЗЗДС/08 від 19.06.2013.

Пунктом 3.4. договору застави сторони дійшли згоди про те, що у разі набуття підстав для звернення стягнення на права заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості заставодавця перед заставодержателем за кредитним договором на погашення цієї заборгованості.

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що на думку позивача положення пункту 3.4. договору застави підлягають визнанню недійсними як такі, що суперечать приписам ст. 23 Закону України "Про заставу", ст.ст. 32, 33 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Позивач стверджує, що грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США не могли складати предмет за договором застави №2005-110/22 від 19.06.2013, оскільки на момент його вкладення не належали Позивачу як заставодавцю на праві власності в силу переходу цього права до Відповідача на підставі депозитного договору.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк) що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором,

Частина 2 статті 1060 Цивільного кодексу України наголошує, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Пунктом 5.1.3 договору банківського вкладу встановлений обов'язок відповідача забезпечити повернення грошових коштів шляхом перерахування їх на поточний рахунок позивача відповідно до умов цього договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що об'єктом договору банківського вкладу (депозиту) є грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку під процент або дохід в іншій формі і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов'язань боржника за кредитним договором №2005-110 від 27.04.2005 року, між позивачем та відповідачем 19.06.2013 року було укладено договір №2005-110/22, який за своєю правовою природою є договором застави.

Відповідно до приписів статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами статті 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Тобто, у розумінні наведеної норми майнові права можуть бути предметом застави, якщо вони можуть бути відчужені заставодавцем і на них може звертатися стягнення. За приписами статті 190 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" майнові права визначаються як будь-які права, пов'язані з майном.

Наведені правові акти застосовують поняття "майнові права" які відмінні від поняття "майно".

Статтею 4 Закону України «Про заставу» передбачено, що предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Майнові права (як і майно) є відчужуваними. Згідно з приписами статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до приписів статті 49 названого Закону заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Особливості порядку реалізації заставлених майнових прав унормовані статтею 23 Закону України "Про заставу".

Так, при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Пунктом 1.5. договору банківського вкладу встановлено, що повернення вкладу та виплата процентів вкладнику здійснюється банком в строки та в порядку, встановлених цим договором або додаткових угодах до нього, на поточний рахунок вкладника, визначений в розділі 8 цього договору. Повернення вкладу зі спливом строку, визначеного в п.1.1. цього Договору, або до спливу цього строку здійснюється банком шляхом договірного списання грошових коштів з рахунку, про що вкладник доручає банку здійснити таке договірне списання.

Таким чином, спірним пунктом договору застави сторони визначили спосіб звернення стягнення на предмет застави - шляхом переведення на банк права вимоги, що належить заставодавцю за договором банківського вкладу.

У відповідності до п.3.3. договору застави звернення стягнення на заставлені права здійснюється згідно з Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». При цьому, вказаний пункт не містить посилання на конкретну статтю зазначеного Закону.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання. Якщо на момент звернення стягнення грошові кошти, які є предметом забезпечувального обтяження, знаходяться у володінні обтяжувача і їх сума перевищує розмір забезпеченої обтяженням вимоги, обтяжувач зобов'язаний повернути надлишок боржнику.

Отже, договірне списання, як операція пов'язана з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту) відповідно до оскаржуваного договору застави прямо передбачена нормами діючого законодавства України.

Пунктами 3.4 Договору застави передбачено, що заставодавець доручає заставодержателю на виконання основного зобов'язання самостійно здійснювати списання коштів з рахунку заставодавця.

Одним із способів розпорядження власником грошовими коштами є їх переказ, порядок якого в межах України визначається Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Положеннями п. 1.38 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачена можливість договірного списання коштів, яким є списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб, у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що списання грошових коштів зазначене у п. 3.3. та 3.4. оскаржуваного договору не суперечить умовам договору та діючому законодавству щодо предмету застави, оскільки саме цей пункт визначає порядок реалізації позасудового способу звернення стягнення на майнові права. Так виключення даного пункту призведе до неможливості реалізації банком отриманого у заставу майнове право, оскільки даний пункт зазначає з якого саме рахунку та в якому порядку можуть бути списані грошові кошти.

Колегія суддів також зазначає, що згідно з п. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Так, в силу ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

З аналізу наведених норм слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, та можуть відступити від положень актів цивільного законодавста, з огляду на що умови, передбачені пунктом 3.4. договору застави не є підставою для визнання вказаного пункту недійсним, оскільки такі умови узгоджені сторонами договору та є обов'язковими до виконання та відповідають вимогам Закону України "Про заставу" та Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Враховуючи, що підстави для визнання п.3.4. договору недійсним відсутні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року у справі №905/2803/14-908/5482/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" на рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року у справі №905/2803/14-908/5482/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року у справі №905/2803/14-908/5482/14 залишити без змін.

3. Справу №905/2803/14-908/5482/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз