РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015№910/5241/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
до Державного підприємства "Наш дім"
простягнення 407 260,57 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Кирищук В.П., Кучкова Ю.В. - представники за довіреністю;

від відповідача: не з'явились.

У судовому засіданні 18.05.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 407 260,57 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію на підставі Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №530023 від 01.11.2001 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2015 порушено провадження у справі №910/5241/15-г, розгляд справи призначений на 30.03.2015.

У судовому засіданні 30.03.2015 на підставі статті 77 ГПК України оголошено перерву до 08.04.2015.

Судове засідання 08.04.2015 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2015, в порядку статті 86 ГПК України, розгляд справи призначений на 27.04.2015.

В судовому засіданні в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 18.05.2015. Ухвалою від 27.04.2015, відповідно до ст. 69 ГПК України, продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

18.05.2015 представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника.

Розглянувши подане відповідачем клопотання, суд відмовляє в його задоволенні, з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Проте, відповідач наданими йому процесуальними правами не скористався.

В судовому засіданні 18.05.2014, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

01.11.2001 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго") (енергопостачальна організація) та Державним підприємством "Наш дім" (абонент) було укладено договір №530023 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого відповідно до п.1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої енергії у гарячій воді.

Нарахування абоненту плати за спожиту теплову енергію здійснюється розрахунковим способом по приладам обліку.

У п. 8.1 спірного правочину сторонами погоджено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2002.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено одним з контрагентів про його припинення (п.8.3).

Доказів припинення дії вказаного договору сторони не надали.

При цьому, під час провадження у справі судом встановлено, що ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2010 було порушено провадження у справі № 50/371-б про банкрутство боржника - Державного підприємства "Наш дім".

Наразі, у справі № 50/371-б триває процедура санації.

Враховуючи, що з матеріалів позовної заяви вбачається, що вимоги, які є предметом спору у даній справі, є поточними, оскільки виникли після порушення провадження у справі № 50/371-б про банкрутство відповідача, суд не вбачає процесуальних перешкод у можливості розгляду цього спору в порядку позовного провадження.

Так, суд звертає увагу на право сторони на власний розсуд обирати спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України та зазначає, що в даному випадку позивач самостійно обрав спосіб захисту свого цивільного права шляхом звернення до суду в позовному провадженні, що дає йому ширше коло цивільно-правового захисту. Отримавши рішення суду в позовному провадженні та дотримавшись процедури заявлення поточних грошових вимог, позивач, фактично, звільняється від обов'язку доказування їх розміру, оскільки рішення суду в позовному провадженні буде преюдиційним для суду у справі про банкрутство.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеним нормативно-правовим актом законної сили) принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №540344 від 01.03.2002р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення між сторонами взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання теплової енергії.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами укладеного між сторонами правочину енергопостачальник зобов'язався, зокрема, постачати теплову енергію у вигляді гарячої на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року (п.2.2.1); підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.01.2014 по 01.01.2015. Публічним акціонерним товариством "Київенерго" було поставлено Державному підприємству "Наш дім" на виконання умов договору теплову енергію у гарячій воді на загальну суму 808 548,52 грн. Наведені обставини підтверджуються представленими до матеріалів справи обліковими картками.

Відповідач у судовому засіданні заперечень з приводу отримання у період з січня по грудень 2014 теплової енергії від Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на загальну суму 808 548,52 грн. не надав. При цьому, наявний в матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків свідчить про відсутність суперечок між сторонами щодо кількості спожитої теплоенергії у спірний період.

Зважаючи на викладені вище обставини, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи документи, враховуючи відсутність у споживача зауважень з приводу належного виконання постачальником своїх обов'язків з поставки теплової енергії, суд дійшов висновку, що наведені вище облікові картки є належними доказами споживання відповідачем за спірний період теплової енергії, а отже, і виконання позивачем своїх зобов'язань за договором на загальну суму 808 548,52 грн.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

У додатку №4 до договору контрагентами було погоджено тарифи та порядок розрахунків за спожиту теплову енергію.

За умовами п.2 додатку №4 до договору абонент зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період і акт звірки на початок розрахункового періоду, платіжну вимогу-доручення.

Пунктом 3 додатку №4 до договору визначено, що абонент не пізніше 25 числа поточного місяця.

За таких обставин, з огляду на фактичні обставини справи, враховуючи передбачені у спірному правочині термін та обсяги оплати спожитої теплової енергії, суд дійшов висновку, що строк внесення плати за спожиту у період з 01.01.2014 по 01.01.2015 на підставі договору теплову енергію на загальну 318 291,32 грн. настав.

Проте, за твердженнями позивача, відповідачем свій обов'язок з оплати спожитої в означений період теплової енергії в повному обсязі виконано не було, в результаті чого у Державного підприємства "Наш дім" утворилась заборгованість в сумі 318 291,32 грн.

Наразі, господарський суд зазначає, що представлені Державним підприємством "Наш дім" платіжні доручення на загальну суму 242 000,00 грн. не свідчать про погашення заборгованості за спірний період (з 01.01.2014 по 01.01.2015). Суд зазначає, що жодне з платіжних доручень не містить посилань у графі "Призначення платежу" на заборгованість саме за спірний період.

За поясненнями позивача, наведені грошової кошти було зараховано в рахунок погашення поточної заборгованості відповідача за теплову енергію, спожиту Державним підприємством "Наш дім" на підставі договору.

Інших належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів погашення заборгованості по оплаті спожитої у період з 01.01.2014 по 01.01.2015 в межах договору теплової енергії на суму 318 291,32 грн. відповідачем не представлено.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на всі наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновків, що позовні вимоги Публічого акціонерного товариства "Київенерго" до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення основного боргу за спірний період в сумі 318 291,32 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Виходячи з принципу повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення пені в сумі 29 076,02 грн., 3% річних в розмірі 6 752,65 грн. та інфляційних втрат в розмірі 53 140,58 грн. підлягають частковому задоволенню. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У п.3.5 додатку №4 до договору визначено, що на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожен день прострочення до моменту його погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати теплової енергії, заявником нараховано пеню на загальну суму 29 076,02 грн.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Таким чином, за порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань йому могла б бути нарахована пеня в розмірі, що не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України.

Водночас, як вбачається з бази даних "Діловодство спеціалізованого суду", ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2010 р. було порушено провадження у справі № 50/371-б про банкрутство боржника - Державного підприємства "Наш дім".

Пунктом 5 вищевказаної ухвали введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, відповідно до ст. 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до закінчення провадження у справі - зупинено виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів, строк виконання яких настав до введення мораторію), та зупинені заходи спрямовані на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення проведення мораторію.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону, чинній на момент порушення провадження у справі про банкрутство) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Позивачем була нарахована пеня в сумі 29 076,02 грн. за порушення умов Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.11.2001 після порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Наш дім", під час дії мораторію.

В силу ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Як на тому наголошує Верховний Суд України у постанові від 12.03.2013 р. у справі № 29/5005/16170/2011, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на ненараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство. Виходячи із змісту Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України під час розгляду справ даної категорії, зокрема, у постановах від 31.03.2015 р. у справі № 922/5129/14, від 19.03.2015 р. у справі № 922/4354/14.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 29 076,02 грн., з огляду на порушення відносно відповідача провадження у справі про банкрутство та введення з 11.06.2010 р. в дію мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Суд перевірив наведеного заявником розрахунку 3 % річних та інфляційних і дійшов висновку, що він є обґрунтованим, тому 3 % річних підлягають задоволенню у розмірі 6 752,65 грн., інфляційні - 53 140, 58 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги, підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Державного підприємства "Наш Дім" (03150, М. Київ, вул.. Представинська, 34, код 30723920) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, код 00131305) суму основного боргу у розмірі 318 291,32 грн. (триста вісімнадцять тисяч двісті дев'яносто одна гривня 32 коп.), 3 % річних - 6 752, 65 грн. (шість тисяч сімсот п'ятдесят дві гривні 65 коп.), інфляційну складову боргу - 53 140 ,58 грн. (п'ятдесят три тисячі сто сорок гривень 58 коп.) та 7 563,68 грн. (сім тисяч п'ятсот шістдесят три гривні 68 коп.) судового збору.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

5.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 25.05.2015.

Суддя М.Є. Літвінова