ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа № 922/5467/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новікова Ю.В.

за участю представників сторін:

позивач - Михайлов Є.Б.

відповідач - Бочарова О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1429Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі №922/5467/14

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ганна", м. Харків

про повернення безпідставно набутого майна та стягнення 246508,55 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі (суддя Жигалкін І.П.) у позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ТОВ "Ганна" на користь Харківської міської ради доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 246508,55 грн.

У додаткових поясненнях по справі Харківська міська рада зазначає, що законодавчі норми, наведені у рішенні господарського суду, не містять приписів, які б вказували на можливість переходу прав власності або користування земельною ділянкою, яка не перебувала у користуванні або власності колишнього власника будівлі, до нового власника будівлі, у зв'язку з переходом прав власності на неї.

Таким чином, судом неправильно застосовані норми статті 30 ЗК України 1990 року щодо переходу права власності на земельну ділянку у зв'язку з переходом права власності на будівлю, що призвело, на думку міської ради, до неправильних висновків суду по застосуванню статті 1212 ЦК України в частині наявності у відповідача достатніх правових підстав для набуття, збереження майна.

Відповідач відзиву на скаргу не надав. У судовому засіданні проти її задоволення та скасування рішення заперечував.

Розглянувши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин та докази на їх підтвердження, юридичну оцінку, правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши учасників процесу, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено господарським судом, Харківською міською радою здійснені заходи самоврядного контролю з питань використання та охорони земель територіальної громади, додержанням земельного законодавства та встановлено, що ТОВ "ГАННА" використовує земельну ділянку площею 0,0748 га по вул. Шариковій, 29 у м. Харкові без достатньої правової підстави.

Відповідно до статей 1212-1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно та відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна.

На підставі чого, позивач звернувся до суду за захистом свого права з позовом про повернення безпідставно набутого майна (земельної ділянки) та відшкодування доходів, одержаних від безпідставно набутого майна.

Згідно з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.08.2014 №25864710, відповідач є власником нежитлових будівель літ. "А-1" та літ. "Б-1" по вул. Шариковій, 29 у м. Харкові, на підставі дублікату установчого договору від 29.09.1995 № 5-7530, виданого 27.10.1997р. № 5-7444, додаткової угоди № 1 від 03.04.1996 № 2-3031, додаткової угоди № 2 від 23.10.1997 № 7900, акта передачі від 04.04.1996, договору купівлі-продажу від 18.01.1996 №1-366.

Відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0748 га по вул. Шариковій, 29 у м. Харкові для експлуатації нежитлової будівлі, що підтверджується актом обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 28.05.2014 Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради.

Набуття, збереження відповідачем земельної ділянки є результатом правомірної поведінки набувача, а саме - наслідком придбання ним у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою.

Позивач у позові зазначає, що наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей.

Позивач посилається на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо спірної земельної ділянки, а тому, використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.08.2014 № 25864710, листами Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області від 01.04.2014 № 1861/08 та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 23.10.2014 № 11185/0/225-14.

Харківська міська рада зазначає, що відповідач в період з 01.11.2011 року до 31.10.2014 року не сплачував за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі.

До доходів включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання, згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 "Дохід", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999

№ 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Розмір доходу від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку Відповідача, розрахований міською радою в сумі 246 508,55 грн., виходячи з розміру орендної плати за землю.

У визначених законом випадках застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Судова колегія погоджується з висновком суду попередньої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Подальша реєстрація земельної ділянки передбачена ст. 202 Земельного кодексу України. Право на земельну ділянку здійснюється згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Для реєстрації земельної ділянки зацікавлена особа повинна замовити документацію із землеустрою. Для її підготовки слід звернутися до відповідної землевпорядної організації, замовити "технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку".

Відповідно ст. 15 Закону України "Про оренду землі", невід'ємною частиною договору оренди землі є: план схема земельної ділянки; кадастровий план з відображенням обмежень; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі земельної ділянки; проект відведення земельної ділянки.

За ст. 123 Земельного кодексу України надання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Визначальною підставою для застосування положень статтей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач є власником нежитлової будівлі, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Шарикова, 29.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що враховуючи знаходження об'єктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, вбачається відсутність жодних правових підстав для вибуття зазначеного об'єкту (земельної ділянки) з володіння відповідача. Зазначене в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обов'язковою підставою застосування положень статтей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК). Так особа набуває майно в іншій спосіб ніж визначено положенням статті 11 Цивільного Кодексу України

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

В той же час, набуття відповідачем спірної земельної ділянки мало місце з підстав укладення останнім договору купівлі продажу нерухомого майна, враховуючи фактичну та юридичну пов'язаність земельної ділянки з нерухомим майном.

Положенням абзацу 2 пункту 2.10. Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

А отже, набуття відповідачем спірної земельної ділянки відбулось в межах підстав передбачених правочином (договором купівлі продажу нерухомого майна).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 жовтня 2013 року №6-88цс13, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Таким чином набуття відповідачем у власність нежитлових будівель, є саме тим правовим фактом, який породжує у відповідача в майбутньому цивільний обов'язок оформлення правових підстав користування даною земельною ділянкою.

А отже, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу також унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по вул. Шариковій, 29.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позовних вимог про повернення безпідставно набутого майна - земельної ділянки, оскільки це майно (земельна ділянка) не є безпідставно набутим, оскільки на ній розташована будівля, яка належить відповідачу на праві власності. Повернення земельної ділянки приведе до порушення права відповідача на будівлю, яка належить йому на праві власності.

У апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення в частині стягнення доходів від безпідставно набутого майна і зазначає, що відповідач фактично одержав дохід в результаті не здійснення пати за землю в розмірах, визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю.

Справляння орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється відповідно до положень розділу ХІІІ Податкового кодексу України.

Відповідно п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що відповідач за період користування не сплачував земельний податок. Також, позивачем не доведено, що у відповідача є заборгованості з земельного податку на момент користування.

Згідно з п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" також передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділнки, визначені статтею 152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Так, положеннями ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

При цьому, для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Відповідно до п. 3.8. Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Згідно абз. 3 п.п. 3.4. п. 3 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Так, виходячи з роз'яснень, наданих Вищим господарським судом України предметом доказування у даній справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК У при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Доведення наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та збитками також покладається на позивача.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору. У зв'язку з цим, суд не вбачає наявності в діях відповідача такого елементу господарського правопорушення, як причинно-наслідковий зв'язок між дією та наслідком.

Відповідач у запереченнях зазначив, що рішенням 15 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 25.04.2012 року №704/12 внесено зміни до 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання.

На виконання вимог 15 сесії Харківської міської ради 6 скликання укладено договір №1-12-0073 від 07.07.2012 року між ТОВ «Ганна» та ТОВ «Геодезична фірма «СХМ» про виконання та складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: вул. Шарикова, 29, м. Харків.

У свою чергу, 09.07.2012 року укладено договір №3-12-0513 між ТОВ «Ганна» та КП «Міськпроект» про надання послуг в галузі архітектури, надання послуг по видачі викопіювання зйомки для проектних робіт за адресою: вул. Шарикова, 29, м. Харків.

У лютому 2014 року отримано витяг №117/14 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №317/08 від 25.01.2014 року.

Після отримання витягу, ТОВ «Ганна» стверджує, що зверталось до Харківської міської ради із заявою про укладення договору оренди землі.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Харківської міської ради відсутні повноваження визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Положенням про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради, затвердженим рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1188/13 визначено лише повноваження Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради щодо обстеження земельної ділянки з метою здійснення контролю за дотриманням порядку їх використання та охорони; складання актів обстеження стану земельних ділянок та дотримання умов їх використання та охорони; отримання у встановленому законом порядку від фізичних та юридичних осіб інформації, документів та відомостей необхідних для виконання покладених на Департамент завдань.

Натомість, дане положення не міститься жодного припису стосовно наділення Департамента повноваженнями визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Отже, і розрахунок суми заявлених позивачем збитків у розмірі 246508,55 грн. є неможливим без визначення меж площі.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, встановивши на підставі сукупності поданих доказів зазначені обставини, суд попередньої інстанції, на думку колегії суддів, правильно застосував до спірних правових відносин норми матеріального та процесуального права, і передбачені законом підстави для його зміни або скасування, відсутні.

Доводи апелянта про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 85, 99, 101, 102, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі №922/5467/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 25.05.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.