ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 911/1086/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Гайсріса Андрюса

до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області

про визнання договору недійсним

секретар судового засідання (пом. судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: Заріцький С.М., дог. б/н від 23.04.2015 р.

від відповідача: Потапенко В.В., довір. № 7-20/3031 від 08.12.2014 р.

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець Гайсріс Андрюс (далі - ФОП Гайсріс Андрюс, позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області (далі - Вишгородська РДА, відповідач) про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладення 26.11.2010 р. з відповідачем договору оренди земельної ділянки, згідно з яким позивачу було передано в оренду земельну ділянку. При цьому позивач вказує, що в договорі оренди земельної ділянки від 26.11.2010 р. відсутня умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 26.11.2010 р. між ФОП Гайсрісом Андрюсом та Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області.

Розгляд справи відкладався.

02.04.2015 р. до господарського суду Київської області Вишгородською РДА було подано відзив б/н, б/д (вх. № 7423/15 від 02.04.2015 р.), відповідно до якого вимоги викладені в позовній заяві, відповідачем не визнаються, з наступних відстав.

26.11.2010 р., на підставі розпорядження голови Вишгородської райдержадміністрації № 2817 від 02.11.2010 р., між Вишгородської районною державною адміністрацією (орендодавець) та ФОП Гайсрісом Андрюсом (орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстрований у Вишгородському районному відділі Київської області філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 16.06.2011 р.

Договір оренди земельної ділянки укладений на 49 років. Відповідно до п. 6 договору, річна орендна плата вноситься у розмірі 12% від грошової оцінки та сплачується на рахунок Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

При укладанні договору нотаріусом перевірено дотримання сторонами вимог законодавства України, яке застосовується при укладанні договорів оренди земельної ділянки, встановлено дієздатність та правоздатність при укладанні зазначеного вище правочину.

За твердженням відповідача, позивач був обізнаний про текст договору з моменту підписання, тобто з 26.11.2010 р., подав його для здійснення державної реєстрації, отримав земельну ділянку за актом приймання-передачі та приступив до використання. Позивач не звертався до орендодавця з пропозицією внесення змін чи доповнень до договору, як це передбачено п. 22 договору, або з пропозицією його розірвання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Як зазначив відповідач, договір оренди земельної ділянки був укладений 26.11.2010 р., у зв'язку з чим на момент звернення до суду строк позовної давності про визнання договору недійсним сплинув 26.11.2013 р.

23.04.2015 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подано клопотання б/н від 23.04.2015 р. про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.04.2015 р. було продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів до 02.06.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні 19.05.2015 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та заявив про помилкове зазначення в прохальній частині позовної заяви про стягнення з ТОВ «М» на користь ГБК «А» державного мита в сумі 85,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн., а також про відсутність у позивача клопотання про покладення на відповідача судових витрат.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.05.2015 р. зазначив, що Вишгородська РДА не підтримує поданий 02.04.2015 р. до господарського суду Київської області відзив б/н, б/д (вх. № 7423/15 від 02.04.2015 р.) та визнає позовні вимоги у даній справі у повному обсязі.

У судовому засіданні 19.05.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

26.11.2010 р., між Вишгородської районною державною адміністрацією (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гайсрісом Андрюсом (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. за № 3047 та зареєстрований у Вишгородському районному відділі Київської області філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 16.06.2011 р., відповідно до п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення магазину будівельних матеріалів та столярних виробів для обслуговування жителів територіальної громади району, розташовану на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту.

Згідно з п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,8000 га кадастровий номер :32:029:0151.

У відповідності з п. 3 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 853876,19 грн.

Договір укладено на 49 років (п. 5 договору).

Вважаючи, що відповідний правочин не містить істотної умови щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, передбаченої приписами ст.ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі», позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання вищевказаного правочину недійсним.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги є такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, договір є дво- чи багатостороннім правочином.

Правочин має відповідати загальним вимогам, які є необхідними для чинності правочину.

Недотримання зазначених вимог, за змістом ст. 215 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вважаючи відповідний договір недійсним, позивач посилається на те, що відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно з приписами ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладення договору), істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як встановлено судом, умова у договорі оренди земельної ділянки від 26.11.2010 р., укладеному між сторонами у даній справі, щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи відмову відповідача від поданих до суду заперечень та підтримання позовних вимог підприємця, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у даній справі є доведеними та обґрунтованими, у зв'язку з чим договір оренди від 26.11.2010 р., укладений між ФОП Гайсрісом Андрюсом та Вишгородською РДА підлягає визнанню його недійсним.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 26.11.2010 р. між Фізичною особою-підприємцем Гайсрісом Андрюсом (04108, м. Київ, вул. Новомостицька, 2-Б, кв. 29, ідент номер ) та Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, пл. Шевченка, 1, код 23569369).

Повне рішення підписане 25.05.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна