РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 902/1723/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Грязнов В.В. ,

судді Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Богатир" на рішення господарського суду Вінницької області від 13.01.15р. у справі №902/1723/14 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом приватного підприємства "Агро Добробут", Черкаська область, смт. Катеринопіль

до товариства з обмеженою відповідальністю "Богатир", м. Вінниця

про стягнення 579 532,80 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Голубока Т.В., представник за довіреністю від 25.12.2014р.;

відповідача - Люлик Р.І., представник за довіреністю від 20.04.2015р., був присутній в судовому засіданні 21.04.2015р.;

Судом роз'яснено представникам права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 21.04.2015р. до 19.05.2015р. об 10:30 год.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Агро Добробут" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 579532,80 грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 13.01.15р. позов задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Богатир" на користь приватного підприємства "Агро Добробут" 355 155 грн. 93 коп. - боргу; 29793 грн. 45 коп. - пені; 34583 грн. 42 коп. - 30% річних та 11590 грн. 66 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Провадження у справі в частині стягнення 160000,00 грн. основного боргу припинено.

Суд першої інстанції встановивши на підставі наданих позивачем доказів факт поставки товару та його отримання відповідачем, врахувавши неналежне виконання відповідачем свого обов'язку щодо сплати вартості поставленого товару у строки, встановлені договором поставки, а також, зваживши на те, що відповідач належних доказів погашення суми боргу не надав, виходячи з положень ст. ст. 526, 527, 625 ЦК України, 193 ГК України, п. 5.4 договору, визнав обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості. Крім того, суд першої інстанції припинив провадження в частині стягнення 160000 грн. основного боргу на підставі п. 1.1. ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору та задоволив вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені, 30% річних, відповідно до умов договору та норм чинного законодавства.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Вінницької області від 13.01.15р. товариство з обмеженою відповідальністю "Богатир" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Скаржник зазначає, що рішення господарським судом прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своєї позиції скаржник зазначає, що рішення місцевим господарським судом прийняте без участі представника відповідача, який не був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Таким чином суд першої інстанції позбавив відповідача права надати відзив на позовну заяву та докази, якими обґрунтовуються його заперечення проти позову, внаслідок чого однобічно, упереджено та неповно з'ясував обставини справи.

Судом першої інстанції не з'ясовано та не взято до уваги те, що позовна заява та розрахунок суми позову не містять обґрунтувань з яких би вбачалося коли було виставлено позивачем рахунок для проведення оплати за поставлений товар та по яких саме рахунках мала проводитися оплата, а тому розрахунок суми позову за невиконання грошових зобов'язань по договору не обґрунтований посиланням на підставу для визначення суми грошового зобов'язання та дату виникнення грошового зобов'язання. Крім того, позовна заява та розрахунок суми позову не містить посилань на двосторонні акти звірки обсягів поставленого товару за договором за розрахунковий період, дату належного та повного виконання зобов'язань по надісланню відповідачу рахунків для оплати, претензії, яка б мала бути надіслана відповідачеві в порядку досудового врегулювання спору. Скаржник зазначає, що в повному обсязі розрахувався за поставлений товар, однак судом невірно враховано що значну частину коштів, які були перераховані відповідачем на користь позивача були спрямовані на погашення заборгованості по іншому договору (№335 від 05.05.2014р.)

Приватним підприємством "Агро Добробут" поданий до суду відзив на апеляційну скаргу в якому позивач доводи апеляційної скарги заперечує, вважає її безпідставною та необґрунтованою, тому просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.03.2015р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Представник скаржника в судовому засіданні 21.04.2015р. підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення по суті спору, просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати. В судове засідання 19.05.2015р. не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, надіслав до суду клопотання в якому просить відкласти розгляд справи, оскільки повноважний представник відповідача зайнятий в іншому судовому засіданні, а інші представники перебувають у відпустках.

Представник позивача в судових засіданнях 21.04.2015р. та 19.05.2015р. доводи апеляційної скарги заперечив, надав пояснення по суті спору, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Заперечив щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи колегія суддів вважає, що в його задоволенні слід відмовити враховуючи наступне.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18, від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення спору без участі представника відповідача. При цьому, судом враховується, що представник відповідача був присутнім в судовому засіданні 21.04.2015р., надав суду пояснення по суті апеляційної скарги.

Згідно статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників сторін, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2014 року між приватним підприємством "Агро Добробут" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Богатир" (покупець, відповідач) укладено договір поставки насіння № П 040404-ВГ ( а.с. 17-20).

Згідно п. 1.1. договору постачальник зобов'язується поставити покупцю насіння сільськогосподарських культур (надалі товар), а покупець зобов'язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору поставці підлягає товар, асортимент, кількість, ціна та вартість якого встановлюється в специфікаціях (додатках до даного договору, що є невід'ємними його частинами).

Загальну суму (ціну) цього договору складає вартість всіх товарів, поставлених на його умовах. (п. 2.2. договору).

Згідно п. 3.1. договору постачальник зобов'язується поставити товар покупцю у строки та на умовах, що вказані у специфікаціях (додатках) до договору.

Порядок та строки розрахунків за поставлений товар визначається даним договором та специфікаціями (додатками) до нього. У випадку, якщо товар був поставлений на умовах цього договору без підписання сторонами відповідних специфікацій (додатків), такий товар підлягає оплаті протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту (дня) поставки. (п. 5.1. договору).

Відповідно до п. 5.4. договору сторони домовились визначити грошовий еквівалент зобов'язання щодо оплати товару в іноземній валюті (в доларах США). Грошовий еквівалент зобов'язання в доларах США визначається шляхом ділення загальної вартості товару згідно специфікацій в гривнях на офіційний курс НБУ гривні щодо долара США на дату укладення (підписання) сторонами відповідної специфікації, збільшений на 3,4%.

Сума в гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості товару в доларах США на офіційний курс НБУ гривні щодо долара США на день фактичної оплати, збільшений на 3.4% за наступним алгоритмом (формулою): С2=(С1*К1)+(3,4%*С1*К1), де С2 - вартість товару на день оплати (належна до оплати вартість товару у гривні); С1 - еквівалент вартості товару в доларах США, що вказаний у специфікації, за якою проводиться розрахунок; К1 - курс долара США до гривні на день проведення розрахунків за офіційним курсом Національного банку України. (п. 5.4. договору).

Згідно п. 8.3. договору у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов'язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 30% річних.

Договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до 31 грудня 2014 року, а в частині виконання сторонами взятих на себе по договору зобов'язань - до моменту їх повного виконання сторонами. (п. 10.1. договору).

Сторонами до договору поставки насіння № П 040404-ВГ від 04.04.2014р. укладено специфікації №1 від 04.04.2014р., №2 від 04.04.2014р., №3 від 05.05.2014р. Відповідно до пунктів 7 специфікацій №№ 1-3 до договору поставки насіння № П 040404-ВГ від 04.04.2014р. покупець зобов'язаний сплатити загальну вартість товару, що поставляється згідно з цими додатками в терміни: І платіж 20% - до 15 липня 2014 року; ІІ платіж 20% - до 15 вересня 2014 року; ІІІ платіж 60% - до 01 жовтня 2014 року. (а.с. 21-23).

Позивач, відповідно до п. 1.1. договору, поставив відповідачеві товар на загальну суму 768732 грн. (66270 доларів США), що підтверджується наявними у справі копіями видаткових накладних №245 від 07.04.2014р. на суму 526 872 грн. (а.с.24), №246 від 07.04.2014р. на суму 138 736 грн. (а.с.25), №388 від 06.05.2014р. на суму 103 124 грн.(а.с.26), які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками, без будь-яких зауважень та/або заперечень.

Позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату №УТПП3000243 від 04.04.2014р., №УТПП3000247 від 04.04.2014р., №УТПП3000334 від 05.05.2014р., згідно договору №П040404-ВГ від 04.04.2014р. на загальну суму 768 732 грн. (а.с. 65-67).

Відповідач даний товар одержав на підставі відповідних довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с.27-29), за який розрахувався частково, сплативши позивачу 30.07.2014 року - 120000 грн.; 17.10.2014 року - 175000 грн. (81095, грн. + 93905,00 грн.); 30.10.2014 року - 180000 грн., що підтверджується копіями банківських виписок (а.с. 30-32). Разом з тим, кошти із платежу від 17.10.2014р. на суму 81 095 грн. в розмірі 29 864, 80 грн. були зараховані в рахунок погашення заборгованості за договором поставки засобів захисту рослин №ЗЗР 040402-ВГ від 04.04.2014р. згідно рахунку на оплату №335 від 05.05.2014р., а решта суми в розмірі 51230, 20 грн. - зараховані на погашення боргу за спірним договором поставки насіння №П-040404-ВГ від 04.04.2014р. Зарахування в таких розмірах проведено позивачем у відповідності до листа відповідача №85 від 30.10.2014 року (а.с. 82).

Отже, відповідачем на виконання договору поставки насіння №П-040404-ВГ від 04.04.2014р. здійснена оплата в загальному розмірі 445 135,20 грн. (33951,56 доларів США).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підставі п. 5.4 договору здійснив розрахунок загальної суми боргу визначивши різницю між вартістю поставленого ним товару та сумою оплати в доларах США (66270,00 - 33951,56 = 32318, 44 доларів США), в результаті обрахунку отримавши суму основного боргу в розмірі 515155,93 грн. ( 32318,44 доларів США * 15,415499 офіційний курс НБУ станом на 05.12.2014р. за 1 дол. + 3,4%).

В процесі розгляду справи судом першої інстанції відповідач частково погасив заборгованість в розмірі 160 000,00 грн., що підтверджується копіями банківських виписок за період з 08.12.2014р. по 30.12.2014р. (а.с. 83-86).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у справі в частині стягнення з відповідача 160 000,00 грн. заборгованості підлягає припиненню на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України, оскільки відповідачем в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції добровільно погашено вищенаведену заборгованість.

Судом не приймаються до уваги проплати здійсненні позивачем 19.01.2015р. та 30.01.2015р. на загальну суму 50 000 грн., оскільки на час прийняття рішення судом першої інстанції дана обставина не була відома суду, він не міг дати їй оцінки, вона виникли після прийняття рішення місцевим господарським судом, тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що дані докази не можуть встановлювати фактичні обставини справи, внаслідок порушення правила про належність та допустимість доказів.

Апеляційним господарським судом також враховується, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражено в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Правила щодо валюти виконання грошового зобов'язання встановлені ст. 533 ЦК України, згідно ч.ч. 1, 2 якої грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Пунктом 5.4. договору сторони домовились визначити грошовий еквівалент зобов'язання щодо оплати товару в іноземній валюті (в доларах США). Грошовий еквівалент зобов'язання в доларах США визначається шляхом ділення загальної вартості товару згідно специфікацій в гривнях на офіційний курс НБУ гривні щодо долара США на дату укладення (підписання) сторонами відповідної специфікації, збільшений на 3,4%.

Судом апеляційної інстанції на підставі надання оцінки наявним у справі документам встановлено та відповідачем будь-якими доказами не спростовано факт існування заборгованості перед позивачем за поставлений товар, а також враховуючи те, що п. 5.4. договору сторонами було передбачено можливість визначення грошового еквіваленту зобов'язання щодо оплати товару в іноземній валюті (в доларах США) та беручи до уваги положення ст. 533 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога про стягнення 355 155, 93 грн. основного боргу обґрунтована та підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сторонами в договорі було передбачено, що за порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов'язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення (п. 8.3. договору).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмір 29793,45 грн., нарахованої за загальний період з 02.10.2014р. по 05.12.2014р., обґрунтовані та правомірно задоволенні судом першої інстанції.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони в п. 8.3. договору визначили відповідальність у вигляді сплати покупцем постачальнику 30% річних за порушення термінів або умов оплати товару.

Судова колегія вважає позовні вимоги в частині стягнення 30% річних в сумі 34583, 42 грн., нарахованих за період з 02.10.2014р. по 05.12.2014р., законними та обґрунтованими, такими, що правомірно задоволенні господарським судом в межах позовних вимог.

Скаржник зазначає, що в повному обсязі розрахувався за поставлений товар, а судом першої інстанції невірно враховано, що значну частину коштів, які були перераховані відповідачем на користь позивача були спрямовані на погашення заборгованості по іншому договорі (№335 від 05.05.2014р.). Проте такі доводи апелянта суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Як встановлено апеляційним судом сторони не укладали договір №335 від 05.05.2014р., в матеріалах справи наявний рахунок на оплату по замовленню №335 від 05.05.2014р., який виставлявся позивачем на оплату за договором поставки засобів захисту рослин №ЗЗР 040402-ВГ від 04.04.2014р. Матеріалами справи встановлено, що кошти із платежу від 17.10.2014р. на суму 81 095 грн. в розмірі 29 864, 80 грн. були зараховані в рахунок погашення заборгованості за договором поставки засобів захисту рослин №ЗЗР 040402-ВГ від 04.04.2014р., згідно рахунку на оплату №335 від 05.05.2014р., а решта суми в розмірі 51230, 20 грн. - зараховані на погашення боргу за спірним договором поставки насіння №П-040404-ВГ від 04.04.2014р. Зарахування в таких розмірах проведено позивачем у відповідності до листа відповідача №85 від 30.10.2014 року (а.с. 82). Окрім того, як зазначає у письмових пояснень позивач платіж від 06.10.2014р. на суму 50000 грн. був зарахований ним на погашення боргу за договором поставки засобів захисту рослин №ЗЗР 040402-ВГ від 04.04.2014р. Суд встановив, що відповідач провів повний розрахунок по договору поставки засобів захисту рослин №ЗЗР 040402-ВГ від 04.04.2014р. в сумі 79864, 80 грн. станом на 17.10.2014р., а тому всі послідуючі платежі відповідача зараховувались позивачем в погашення боргу по договору поставки насіння №П-040404-ВГ від 04.04.2014р.

Скаржник посилається на те, що в матеріалах справи відсутні двосторонні акти звірки обсягів поставленого товару за спірним договором за розрахунковий період, тому не доведено невиконання або неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по договору. Апеляційним судом було зобов'язано сторін здійснити звіряння взаємних розрахунків по договору поставки насіння № П-040404-ВГ від 04.04.2014р., а підписаний акт надати суду (протокол судового засідання від 21.04.2015р.), проте вимоги суду сторони в повному обсязі не виконали. В письмових поясненнях від 13.05.2015р. позивач зазначає, що 23.04.2015р. ним було направлено відповідачу на підписання акти звіряння взаємних розрахунків за договором поставки засобів захисту рослин №ЗЗР 040402-ВГ від 04.04.2014р. та за договором поставки насіння №П-040404-ВГ від 04.04.2014р. Вказані акти звірки були отримані відповідачем 30.04.2014р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте, акти звірки відповідачем не підписані, натомість він надіслав на адресу позивача акт звірки за період з 01.01.2014р. по 20.04.2015р., які позивачем також не підписані.

Апеляційним судом не приймаються до уваги доводи скаржника, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності судового процесу та розглянуто справу без участі представника відповідача, оскільки як свідчать матеріали справи відповідач 18.12.2014р. отримував поштове відправлення з ухвалою господарського суду Вінницької області про порушення провадження у справі від 11.12.2014 року, яка направлялась відповідачу на адресу, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою його представника на ньому (а.с. 34).

Згідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного суду приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду, проте не скористався своїм процесуальним правом на участь в судовому процесі, відзиву на позов з документальним обґрунтуванням своїх доводів та доказів погашення заборгованості суду першої інстанції не надав.

Посилання скаржника на те, що позивачем не було виставлено рахунок для проведення оплати за поставлений товар, колегією суддів вважаються безпідставними виходячи з наступного.

Порядок та строки розрахунків за поставлений товар визначаються даним договором та специфікаціями (додатками) до нього. У випадку, якщо товар був поставлений на умовах цього договору без підписання сторонами відповідних специфікацій (додатків), такий товар підлягає оплаті протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту (дня) поставки. (п. 5.1. договору).

Відповідно до п. 5.2 договору оплата товару здійснюється покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті платіжним дорученням на зазначений у кінці тексту договору розрахунковий рахунок постачальника. Допускається оплата в готівковій формі відповідно до вимог законодавства України. Оплата здійснюється із врахуванням положень п. 5.4. даного договору.

Згідно п. 7 специфікацій №1 від 04.04.2014р., №2 від 04.04.2014р., №3 від 05.05.2014р. покупець зобов'язаний сплатити загальну вартість товару, що поставляється згідно з цими додатками в терміни: І платіж 20% - до 15 липня 2014 року; ІІ платіж 20% - до 15 вересня 2014 року; ІІІ платіж 60% - до 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до п. 5.5. договору для розрахунку по цьому договору постачальником можуть виставлятися рахунки на оплату, які мають містити обов`язкові посилання на реквізити договору та відповідної специфікації.

Отже, враховуючи викладене, сторони погодили порядок та строки розрахунків за поставлений товар, договором не передбачено обов'язку продавця виставляти покупцю рахунок для проведення оплати за поставлений товар, однак в матеріалами справи наявні рахунки на оплату, згідно договору №П040404-ВГ від 04.04.2014р. на загальну суму 768 732 грн., що виставлялись позивачем (а.с. 65-67).

Доводи апеляційної скарги про недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору судова колегія відхиляє, оскільки відповідно до ст. 5 ГПК України, сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою.

Згідно ст. 6 ГПК України, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Положеннями ст. 222 ГК України визначено, що у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб'єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи законодавства, судова колегія зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов'язкове дотримання досудового порядку врегулювання спору, та являється правом, а не обов'язком особи, яка вважає свої права порушеними.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Богатир" на рішення господарського суду Вінницької області від 13.01.15р. у справі №902/1723/14 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.