КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Справа№ 5002-19/3405-2011

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від прокуратури: Ющенко М.А. - посв. №030760 від 12.12.2014 року;;

від позивача: Федоровський В.Г. - представник за дов. №243 від 17.09.2014р.;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

від третьої особи 1: Хоменко А.В. - представник за дов. №11/01-42/1589 від 26.12.2014р.;

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Санаторій "Золотий пляж"

на рішення Господарського суду Київської області від 12.02.2015 року

у справі № 5002-19/3405-2011 (суддя: Лилак Т.Д.)

за позовом Заступника прокурора міста Ялта в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Виконавчого комітету Ялтинської міської ради

Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Федерації професійних спілок України;

Комунального підприємства Ялтинської міської ради "Ялтинське міське бюро технічної інвентаризації"

Приватного акціонерного товариства "Санаторій "Золотий пляж"

про визнання недійсними рішення та спонукання до виконання певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Ялта (прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (позивач) звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до Виконавчого комітету Ялтинської міської ради (відповідач 1) та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (відповідач 2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Федерації професійних спілок України (третя особа 1), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради №382 (15) від 12.10.2001р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж"; визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж", а саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м; зобов'язати Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниц" повернути Фонду державного майна України об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж", а саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради №382 (15) від 12.10.2001 року, яким вирішено оформити право власності на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж" за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та видати свідоцтва про право власності, не відповідає вимогам законодавства України та є таким, що порушує права держави в особі Фонду державного майна України.

Ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 23.08.2011 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Комунальне підприємство Ялтинської міської ради "Ялтинське міське бюро технічної інвентаризації" (третя особа 2).

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.09.2011 року у справі №5002-19/3405-2011 позов Заступника прокурора міста Ялта в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.10.2011 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Санаторій "Золотий пляж" (третя особа 3).

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.03.2013 року апеляційні скарги приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та приватного акціонерного товариства "Санаторій "Золотий пляж" задоволено, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.09.2011 року скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено позивачу у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.05.2014 року апеляційну скаргу задоволено частково, постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.03.2013 року та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.09.2011 року у справі №5002-19/3405-2011 скасовано, справу №5002-19/3405-2011 передано на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.08.2014 року у справі №5002-19/3405-2011 (суддя Черногуз А.Ф) позовну заяву заступника прокурора міста Ялта в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Ялтинської міської ради та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсним рішення та спонукання до виконання певних дій залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2014 року у справі №5002-19/3405-2011 (колегія суддів у складі головуючого судді Самсіна Р.І., суддів Гончарова С.А., Скрипки І.М.) апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на ухвалу господарського суду Київської області від 12.08.2014 року у справі №5002-19/3405-2011 про залишення позовної заяви без розгляду - залишено без задоволення, ухвалу господарського суду - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.11.2014 року у справі №5002-19/3405-2011 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2014 року та ухвалу господарського суду Київської області від 12.08.2014 року у справі №5002-19/3405-2011 та скеровано справу для нового розгляду до господарського суду Київської області.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.12.2014 року прийнято справу №5002-19/3405-2011 до провадження.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.02.2015 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж" від 12.10.2001 року №382 (15). Визнано право власності за державою в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, буд. 18/9, код 00032945) на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж", а саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м., що розташовані за адресою: Автономна Республіка Крим, смт. Курпати, Алупкінське шосе, 2.

Зобов'язано Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" повернути Фонду державного майна України об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж", а саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м., що розташовані за адресою: Автономна Республіка Крим, смт. Курпати, Алупкінське шосе, 2.

Стягнуто з Виконавчого комітету Ялтинської міської ради в доход державного бюджету України 118, 00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" в доход державного бюджету України 272,00 грн державного мита, 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Санаторій "Золотий пляж" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.02.2015 року у справі №5002-19/3405-2011 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема неправильне застосування п. 4 ст. 268 Цивільного кодексу України.

Так, суд першої інстанції вказав на непоширення строків позовної давності на вимоги про визнання незаконним правового акту органу державної влади, яким порушено право власності чи інше речове право, тоді як вищевикладене спростовується судовою практикою як ВГСУ так і ВСУ у справі №6/17-3062-2011 де вказано на необхідність застосування строків позовної давності до правовідносин, що виникли в результаті відчуження майна Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 року у справі №5002-19/3405-2011, скарга прийнята до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, даною ухвалою розгляд справи було продовжено на 15 днів на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Представники відповідачів та третіх осіб 2,3 у судове засідання 14.05.2015 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 23.04.2015 року на відповідні адреси та складено відповідні доповідні записки щодо неможливості направлення копій ухвали учасникам судового процесу, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, відповідачі та треті особи 2, 3 не скористалися належними їм процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 14.05.2015 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідачів та третіх осіб за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 12.02.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Санаторій "Золотий пляж" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, прокурором під час перевірки дотримання вимог законодавства було встановлено порушення положень Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України", Постанови Ради Міністрів УРСР "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" від 23.04.1960 року №606, Постанови Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10.04.1992 року №2268-ХІІ, Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 №3943-ХІІ, Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 № 506.

На виконання п. 1 Постанови Ради Міністрів УРСР "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" від 23.04.1960 року №606, усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я було зобов'язані передати у строк до 01.05.1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів УРСР "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" від 23.04.1960 року №606 визначено, що передачу у відання профспілкових органів курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій здійснити безоплатно, з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками за станом на 1 січня 1960 року, а також асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960 рік, невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 1 січня 1960 року.

Відповідно до ст. 5 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 року, соціалістична власність в Українській РСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

Згідно ст. 52 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки 1922 року, затвердженого постановою ЦВК Української Радянської Соціалістичної Республіки від 16.12.1922 року, розрізняється власність: а) державна (націоналізована і муніципалізована); б) кооперативна; в) приватна.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції чинне на той час законодавство УРСР передбачало можливість існування різних форм власності, регламентувало інститут власності, правовий режим відповідної форми власності та порядок відчуження майна.

Таким чином, відсутність у постанові Ради Міністрів УРСР "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" від 23.04.1960 року №606 прямої вказівки про передачу майна у власність вказує на відсутність наміру власника такого майна, яким на момент передачі у відання майна була Українська Радянська Соціалістична Республіка в особі Ради Міністрів УРСР, відчужувати санаторії, будинки відпочинку та інші підприємства і організації з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками та передавати їх у власність Українській республіканській раді профспілок.

Згідно Постанови Верховної Ради Української PCP "Про захист суверенних прав власності Української PCP" від 29.11.1990 року № 506, до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна встановлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991 року №1452-XII та Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991р. №1540-XII, майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території нашої країни, є державною власністю України, а укладені після 29.11.1990 майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними.

З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Верховна Рада України постановою "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10.04.1992 року № 2268-XII, тимчасово, до визначення правонаступників, передала Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні громадських організацій.

Статтею 1 Тимчасового Положення "Про Фонд державного майна України", затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 року №2558-XII визначено, що Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Тому, саме Фонд державного майна України уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України.

Належність професійних спілок до загальносоюзних громадських організацій підтверджується їх статутом.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, спірне майно розташоване на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ „Укрпрофоздоровниця" перебувало у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України (аналогічна позиція міститься в постанові ВСУ від 18.11.2014 року №901/2493/13/3-172гс14 «Про визнання недійсним рішень та визнання права власності»).

Частиною 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до статуту професійних спілок СРСР, який затверджено постановою XVIII з'їзду профспілок СРСР від 01.01.1987 року, професійні союзи СРСР складали масову громадську непартійну організацію. Цілями діяльності якої, у тому числі, було управління соціальним страхуванням трудящих, а також управління оздоровницями, які перебували у їх віданні.

Розділами другим, третім, сьомим статуту професійних спілок СРСР визначено, що організаційна структура профспілок будувалася за територіальним та галузевим принципом. У республіках діяли республіканські, краєві, обласні ради. Вищим органом професійних спілок був з'їзд, а також Всесоюзна центральна рада професійних союзів, яка діяла у період між з'їздами. Майно профспілок, яке необхідне їм для здійснення статутних задач, є соціалістичною власністю.

Згідно Декларації про заснування Федерації професійних спілок України, правонаступником Української республіканської ради профспілок стала Рада федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва №1971 від 23.12.1991 року зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350 грн., що становить 92,92% розміру статутного фонду.

Таким чином, майно передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є державною власністю.

Аналогічної правової позиції дотримуються Верховний Суд України у постанові від 25.09.2007 року у справі №3-2767к07 та Вищий господарський суд України у постанові від 24.07.2014 року у справі №48/340.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не могло набути право власності на спірне майно від Федерації незалежних профспілок України, оскільки ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не доведено наявність саме у Федерації профспілок України права власності на спірне майно та законні підстави на розпорядження ним.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі №137/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації незалежних профспілок України, Фонду соціального страхування та АТ "Укрпрофоздоровниця", не підтверджено факту належності відповідачу 2 спірного майна на праві власності, оскільки предметом вказаної справи були позовні вимоги про визнання недійсними установчих документів АТ "Укрпрофоздоровниця" і питання про визнання права власності на спірне майно судом не досліджувалося і не встановлювалося.

Отже, відчуження державного майна шляхом внесення його Федерацією незалежних профспілок України до статутного капіталу ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" відбулося всупереч волі власника - держави України, від імені якого виступає саме Фонд майна України та з порушенням норм діючого на той час законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Рішенням виконавчого комітету Ялтинської міської ради від 12.10.2001 року №382 (15) вирішено оформити право власності на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж" за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та видати свідоцтва про право власності, не відповідає вимогам законодавства України.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Абзацом 1 п. 2 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнання недійсними актів державних чи інших органів" визначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене та враховуючи, що спірне майно є державною власністю і повноваження щодо управління таким майном, з урахуванням приписів ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 року №2558-XII, було покладено саме на Фонд державного майна України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради від 12.10.2001 року №382 (15) прийнято з порушенням охоронюваних законом інтересів держави як власника майна в особі Фонду державного майна України та спрямоване на протиправне позбавлення держави в особі Фонду державного майна України права власності на об'єкти нерухомості, а саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м., у зв'язку з чим, рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради від 12.10.2001 року №382 (15) підлягає визнанню недійсним як незаконне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 1 ст. 17 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1, 2 ст. 326 Цивільного кодексу України визначено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Цивільним кодексом України у ст. 387 визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З огляду на викладене та враховуючи, що прокурором було подано позов про визнання недійсним рішення, визнання права власності та спонукання до повернення майна саме до Виконавчого комітету Ялтинської міської ради та приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж" та зобов'язання закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" повернути Фонду державного майна України об'єкти нерухомого майна а саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м.

Щодо застосування строків позовної давності заявлених третьою особою 2, 3 та відповідачем 2 у заявах від 25.12.2014 року, 29.01.2015 Київський апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника на порушення п. 4 ст. 268 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Згідно п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову. Водночас у відповідних випадках судам слід враховувати правила про набувальну давність, передбачені статтею 344 названого Кодексу.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (пункт 1.5 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»). Враховуючи, що оспорюване рішення прийняте 12.07.2001 року тобто станом на 01.01.2004 рік трирічний термін позовної давності не сплив, до відносин сторін щодо застосування у справі позовної давності має застосовуватись Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року.

Так, прокурор звернувся до суду з позовом 19.07.2011 року, а до 15.01.2012 року діяла редакція ст. 268 Цивільного кодексу України, згідно до пункту 4 якої позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 року скасовано пункт 4 ст. 268 Цивільного кодексу України, яким було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним акта органу державної влади та акта органу місцевого самоврядування. Пунктом 5 прикінцевих положень вказаного Закону передбачено право особи звернутися з позовом про визнання незаконним акта органу державної влади та акта органу місцевого самоврядування протягом трьох років з дня набрання ним чинності, тобто до 15.01.2015 року (аналогічна позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2012 року у справі № 5023/1164/12).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що посилання скаржника на постанови ВГСУ і ВСУ у справі №6/17-3062-2011, як на підставу застосування строків позовної давності є безпідставними, оскільки обставини даної справи не є подібними.

За таких обставин строк позовної давності при подачі позову у даній справі не пропущено.

Інші доводи наведені Приватним акціонерним товариством "Санаторій "Золотий пляж" в апеляційній скарзі колегією суддів також до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення виконкому Ялтинської міської ради від 12.10.2001 року №382 (15), яким за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" зареєстровано право власності на об'єкти нерухомості; визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж" саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м.; зобов'язання закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" повернути Фонду державного майна України об'єкти нерухомого майна санаторію "Золотий пляж" саме: резервуари площею 240,8 кв.м; човнову станцію (літ. З) площею 177,9 кв.м; склад (літ. Ж, К, Н); майстерню (літ. М); літній кінозал (літ. І) площею 264,2 кв.м; адміністративний корпус (літ. Е) площею 320,1 кв.м; пляжний корпус (літ. Д) площею 654,4 кв.м; будівлю їдальні (літ. В) площею 1 728,3 кв.м; пляжний корпус №4 (літ. Г) площею 5 663,3 кв.м. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Київської області від 12.02.2015 року у справі №5002-19/3405-2011 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Санаторій "Золотий пляж" - задоволенню не підлягають.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Санаторій "Золотий пляж" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.02.2015 року у справі №5002-19/3405-2011 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №5002-19/3405-2011 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун