ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р.Справа № 922/2020/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Пенто Пак", м. Бориспіль
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вовчанський м'ясокомбінат", м. Вовчанськ
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача - Босакевич А.М. (дов. № 11/03/15 від 18.05.2015 року);

від відповідача - Федоренко В.П. (дов. № 3 від 31.12.2014 року).

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Пенто Пак» (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовчанський м'ясокомбінат (відповідач) про стягнення суми заборгованості за договором поставки у розмірі 306824,34 грн., пені у розмірі 13061,52 грн., а також до стягнення заявлені судові витрати у сумі 6397,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 11/14 від 03.09.2014 року у частині повного та своєчасного розрахунку за товар.

Ухвалою від 01.04.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.04.2015 року.

30.03.205 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Вовчанський м'ясокомбінат" (, 62503, Харківська обл., м.Вовчанськ, вул. Новоселівська, 1) в розмірі 319885,86 грн. боргу за договором, 6397,72 судового збору за подачу позову, 1827 грн. богу за подачу заяви про забезпечення позову.

Мотивуючи наведену заяву, позивач посилається на те, що стосовно відповідача відкрито велику кількість виконавчих проваджень, які станом на дату подачі позову є незавершеними та порушено ряд судових проваджень про стягнення заборгованості. Наведені обставини та ігнорування вимог ПАТ "Пенто Пак" щодо погашення боргу, на думку позивача, свідчать про ухилення відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань, що у подальшому може ускладнити виконання рішення, прийнятого за результатами розгляду даного спору.

15.04.2015 року від позивача через канцелярію суду надійшов лист про долучення документів до матеріалів справи

20.04.2015 року відповідачем через канцелярію суду надано лист про долучення документів до матеріалів справи.

Судом досліджено надані сторонами документи та долучено їх до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.04.2015 року досліджено заяву позивача щодо забезпечення позову та вирішено відкласти її розгляд до наступного судового засідання.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд відмовляє у її задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі статтею 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати її. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що позивач не надав жодних доказів в підтвердження своїх доводів, а також через відсутність доказів, щодо реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, суд не знаходить підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

У межах строків, передбачених ст. 69 ГПК України та на підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 20.04.2015 року оголошено перерву до 19.05.2015 року.

19.05.2015 року позивачем надано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій останній просить суд стягнути з відповідача 306 824,34 грн. заборгованості за договором поставки, пеню в розмірі 39730,69 грн. та судовий збір у сумі 6931,10 грн.

Суд, дослідивши надану заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, зазначає наступне .

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбаченихстаттею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до пункту 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 зазначено, що передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу Україниціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 Господарського процесуального кодексу України, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд, приймає вищезазначену заяву до розгляду та подальший розгляд справи ведеться із урахуванням цієї заяви.

19.05.2015 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання (вх. № 20274) про зупинення провадження у справі у якому просить суд зупинити провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Пенто Пак" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вовчанський м'ясокомбінат" про стягнення боргу до винесення рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вовчанський м'ясокомбінат" про визнання договору поставки №11/14 від 03.09.2014 року недійсним.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на те, що нам 18.05.2015 року подано позов до господарського суду Харківської області про визнання договору поставки № 11/14 недійсним та обставини, які є підставою позову у справі №922/2020/15 є предметом поданого позову. Таким чином, на думку відповідача, визнання договору поставки №11/14 від 03.09.2014 року недійсним, вплине на вирішення даної справи.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд відмовляє у його задоволенні у зв'язку із наступним.

Відповідно до положень ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Пунктом 3.16. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У якості доказу розгляду господарським судом іншої пов'язаної справи, відповідач надав копію позовної заяви з відміткою суду про її прийняття.

Судом не прийнято в якості доказу копію зазначеної позовної заяви, оскільки з неї неможливо встановити підстав пов'язаності з даною справою, наявності прийняття заяви до провадження та порушення провадження у справі. Тому клопотання про зупинення не підлягає задоволенню у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Представник позивача у судовому засіданні 19.05.2015 року позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.05.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

03 вересня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Пенто Пак» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вовчанський м'ясокомбінат» укладено договір поставки №11/14 у відповідності до умов якого позивач зобов'язався виготовити та продати, а відповідач прийняти та оплатити синтетичну термоусадкову багатошарову оболонку за цінами, які вказані у комерційних пропозиціях або додаткових угодах до договору.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками, а отже сторони досягли згоди щодо його предмету та усіх істотних умов.

Асортимент, кількість та спосіб поставки товару вказуються у письмовій заявці на виготовлення та поставку товару, яка має бути підписана уповноваженим представником покупця та скріплена його печаткою і направляється продавцю засобами факсимільного або електронного зв'язку (п.1.2. Договору).

За змістом п. 15.1. даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 року але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

Відповідно до п.4.2. договору у строки, обумовлені сторонами, передача (приймання-здача) товару здійснюється на складі продавця (м.Бориспіль, вул. Броварська, 5) згідно умов ЕХW (Правила тлумачення торгівельних термінів. Інкотермс 2010) в асортименті, кількості та за цінами вказаними в рахунках-фактурах, заявках-специфікаціях, накладних та інших документах.

Відповідно до п. 4.4. договору датою приймання-здачі товару та переходу права власності на товар вважається дата відвантаження товару покупцю на складі продавця або перевізнику покупця (вказаного ним у заявці).

Сторонами у п. 5.2. договору погоджено, що відповідач оплачує вартість кожної партії товару відповідно до цін визначених сторонами у комерційних пропозиціях, прайс-листах або додаткових угодах до договору.

Крім того, згідно п. 5.5. договору, оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та виставлених продавцем рахунків шляхом внесення передплати у розмірі 100% вартості замовленого товару перед відвантаженням товару покупцю.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2015 року відповідач звернувся до позивача з гарантійним листом (а.с.19) у якому запропонував відвантажити готову продукцію на загальну суму 306 139,46 грн. з умовою відстрочення платежу на 30 днів з дати відвантаження товару.

27.01.2015 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №11/14 від 03.09.2014 року (а.с. 20) якою доповнено п.5.5 другим абзацом наступного змісту: Покупцю надається разова відстрочка у кількості 30 календарних днів на продукцію відвантажену згідно рахунку-фактури №РК100 від 27.01.2015 року.

Так, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 306824,34 грн., що підтверджується рахунком фактурою №РК100 від 27.01.2015 року і видатковою накладною №110 від 29.01.2015 року.

Вищезазначена видаткова накладна підписана обома сторонами.

Господарський суд приймає до уваги, що матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача при отриманні товару щодо неналежності виконання позивачем прийнятих за Договором зобов'язань з поставки товару.

Оскільки суду не надано доказів незгоди відповідача щодо належності виконання позивачем прийнятих на себе згідно договору зобов'язань, не надано доказів відмови від цього товару та прийняття його у встановленому порядку, суд дійшов висновку, що свої зобов'язання позивач виконав у відповідності з умовами Договору.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач свої зобов`язання по договору не виконав та не здійснив оплату за поставлений товар. Внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань за договором у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 306 824,34 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачам на адресу відповідача були направлені лист - вимога від 05.03.2015 року №160/110 та лист попередження від 16.03.2015 року №179/110 (а.с. 24-25) з вимогою сплатити суму боргу. Проте вказані листи були залишені відповідачем без виконання, що й стало підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 11/14 від 03.09.2014 року у розмірі 306 824,34 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Крім основної суми заборгованості, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 39730,69 грн , нараховану на суму заборгованості за період з 01.03.2015 року по 19.05.2015 року.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Умовами п. 8.3 Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару покупець на вимогу продавця зобов'язаний сплатити на його користь суму боргу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до абз. 2 п. 5.5. договору (додаткової угоди № 1 від 27.01.2015 року), покупцю надається разова відстрочка у кількості 30 календарних днів на продукцію відвантажену згідно рахунку-фактури №РК100 від 27.01.2015 року.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем відповідачу пені в сумі 39730,69 грн. та встановлено, що відповідний розрахунок відповідає нормам чинного законодавства та умовам договору, а тому сума пені у розмірі 39730,69 грн. за період з 01.03.2015 року по 19.05.2015 року підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне витрати зі сплати судового збору в сумі 6931,10 грн. покласти на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 509, 526, 610, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вовчанський м'ясокомбінат» (62503, Харківська обл. м. Вовчанськ, вул. Новоселівська, буд. 1. ) на користь Приватного акціонерного товариства «Пенто Пак» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Броварська, 5, п/р 1451 в ПАТ «ВіЕсБанк» МФО 325213, ) 306 824,34 грн. основної заборгованості, 39730,69 грн пені та 6931,10 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 25.05.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова