ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа №922/2250/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача - Ходарєва К.Г., за довіреністю №248-1124 від 23.12.2014 року;

відповідача - президент ПрАТ «НДІ «Техностандарт» Васильченко А.В., виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 06.05.2014 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) - Державного підприємства заводу «Електроважмаш», м.Харків (вх.№3015Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 18.08.2014 року по справі №922/2250/14

за позовом Державного підприємства заводу «Електроважмаш», м.Харків,

до Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт», м.Харків,

про стягнення 798871,34 грн.,-

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт», м.Харків,

до Державного підприємства заводу «Електроважмаш», м.Харків,

про розірвання договору,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.08.2014 року по справі №922/2250/14 (суддя Суслова В.В.) у задоволенні первісного позову Державного підприємства завод «Електроважмаш» до Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» про стягнення 798871,34 грн. - відмовлено.

Зустрічний позов Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» до Державного підприємства завод «Електроважмаш» про розірвання договору №44/13 від 03.04.2013 року, укладеного між Державним підприємством завод «Електроважмаш» та Приватним акціонерним товариством «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» - задоволено.

Розірвано договір №44/13 від 03.04.2013 року, укладений між Державним підприємством завод «Електроважмаш» та Приватним акціонерним товариством «Науково-дослідний інститут «Техностандарт».

Стягнуто з Державного підприємства завод «Електроважмаш» на користь Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» 1218,00 грн. судового збору.

Державне підприємство завод «Електроважмаш» із вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 18.08.2014 року по справі №922/2250/14 та прийняти нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а зустрічний позов - залишити без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року апеляційну скаргу Державного підприємства заводу «Електроважмаш» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

05.11.2014 року від Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» надійшли письмові пояснення по справі (вх.№9996) та заперечення (вх.№9998), в яких зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки матеріали справи підтверджують факт неналежного виконання ДП завод «Електроважмаш» своїх обов'язків по договору, які полягають у поставці товару неналежної якості. Таким чином, відповідач за первісним позовом просить рішення суду першої інстанції від 18.08.2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 року по справі №922/2250/14 призначено судову електротехнічну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса; на розгляд експерта поставлені питання, зазначені в даній ухвалі; витрати по оплаті вартості проведення судової експертизи покладено на відповідача за первісними позовом, якого зобов'язано здійснити оплату за проведення експертизи у триденний строк з дня отримання рахунку за надання експертних послуг; провадження у справі зупинено.

30.03.2015 року від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса надійшов лист №13036 від 18.03.2015 року (вх.№4979), в якому повідомлено про зняття експертизи по справі №922/2250/14 з провадження без виконання, згідно з вимогами ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» та п. 1.13 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», у зв'язку з несплатою вартості робіт по проведенню судової експертизи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.04.2015 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду.

20.04.2015 року позивач за первісним позовом - Державне підприємство завод «Електроважмаш», надав через канцелярію суду текст мирової угоди (вх.№6325) та заяву (вх.№6326), в якій просить прийняти та затвердити мирову угоду, укладену 20.04.2015 року між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом по справі №922/2250/14 і припинити провадження по справі.

Ухвалою суду від 20.04.2015 року для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, відкладено розгляд справи на іншу дату.

У судовому засіданні 18.05.2015 року представник позивача за первісним позовом - Державного підприємства завод «Електроважмаш» підтримав заявлене ним клопотання про затвердження мирової угоди в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом підтримав заявлене клопотання про затвердження мирової угоди у справі.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про затвердження мирової угоди у зв'язку з його безпідставністю.

Так, відповідно до п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2011 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України», зокрема, апеляційна інстанція не застосовує положення Господарського процесуального кодексу України щодо затвердження господарським судом мирової угоди.

Діючим Господарським процесуальним кодексом України не передбачено затвердження між сторонами мирової угоди під час здійснення апеляційного перегляду справи, оскільки це б потягло за собою скасування рішення місцевого господарського суду з відповідної справи, що допускається виключно з підстав, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, а тому колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

03.04.2013 року між Державним підприємством завод «Електроважмаш» (позивач за первісним позовом, постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» (відповідач за первісним позовом, покупець) укладено договір №44/13, відповідно до умов якого (п. 1.1) постачальник зобов'язався виготовити та поставити, а покупець сплатити та прийняти електрообладнання для тепловозів (далі - "продукція") за номенклатурою, по кількості та цінам, зазначеним в специфікації №1 (додаток №1) до даного договору, яка є невід'ємною частиною договору.

У специфікації №1 сторони погодили найменування продукції, її кількість та вартість; визначили загальну вартість продукції в розмірі 5270400,00 грн. (з урахуванням ПДВ 20% - 878400,00 грн.). Дану вартість продукції сторони погодили також у п. 2.1 спірного договору.

Додатковою угодою №1 від 22.04.2013 року до спірного договору сторонами змінено найменування однієї позиції продукції, визначеної в специфікації №1.

Пунктом 5.1 спірного договору сторони погодили, що передача продукції від постачальника до покупця здійснюється за адресою: м.Харків, пр. Московський, 299.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, згідно накладних на відпуск готової продукції позивач за первісним позовом поставив, а відповідач за первісним позовом прийняв 15.08.2013 року продукцію на загальну суму 878724,00 грн., а 10.12.2013 року - на суму 2636172,00 грн. (всього поставлено продукції за зазначений період на суму 3514896,00 грн.).

Відповідно до п. 3.1 спірного договору покупець здійснює оплату по специфікації №1 наступним чином: 3.1.1 авансовий платіж в розмірі 56% від вартості партії продукції покупець сплачує протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником, але не пізніше, ніж за 110 календарних днів до дати запланованого відвантаження партії; 3.1.2 кінцевий розрахунок в розмірі 44% від вартості партії продукції покупець здійснює протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником, але не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дати за планового відвантаження.

Відчуження партії продукції здійснюється тільки після оплати покупцем його повної вартості (100%).

Додатковою угодою №2 від 19.08.2013 року до спірного договору сторонами погоджено специфікацію №2, в якій визначено найменування, кількість та ціну продукції - на суму 1944,00 грн.; збільшено загальну суму договору до 5272344,00 грн.; внесено зміни, відповідно до яких (п. 4) розділ 3 спірного договору доповнено пунктом 3.4 і викладено його в наступній редакції: «Авансовий платіж в розмірі 100% від суми специфікації 2 покупець сплачує протягом 5 банківських днів від дати виставлення рахунку постачальником».

Матеріали справи свідчать, що 01.11.2013 року позивач за первісним позовом виставив відповідачу за первісним позовом рахунок №369 від 01.11.2013 року на загальну суму 772992,00 грн.

Враховуючи положення п. 3.1 спірного договору, відповідач за первісним позовом мав розрахуватися за отриману продукцію на суму 772992,00 грн., яка складається з авансового платежу в розмірі 56% від вартості партії продукції на суму 432875,52 грн. та кінцевого розрахунку в розмірі 44% від вартості партії продукції на суму 340116,48 грн.

04.12.2013 року на адресу відповідача за первісним позовом було направлено лист №263-1994 про готовність продукції до відвантаження та проханням оплатити вищевказану суму.

Крім цього, 12.12.2013 року відповідачу було повторно направлено лист №263-2043 щодо готовності продукції до відвантаження та проханням по перерахуванням вищевказаних коштів.

Проте, відповідач за первісним позовом свого обов'язку визначеного договором з урахуванням додатків до нього щодо оплати за продукцію не виконав.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем за первісним позовом виконано свої зобов'язання за договором поставки. Натомість, матеріали справи не містять доказів, а відповідачем за первісним позовом не доведено того, що він виконав своє зобов'язання за договором поставки і сплатив кошти за поставлений товар.

Колегія суддів зазначає, що мировою угодою, яка була надана до суду апеляційної інстанції, відповідач за первісним позовом визнає свій борг перед позивачем за первісним позовом за договором позики №44/13 від 03.04.2013 року в сумі 772992,00 грн. При цьому, в судовому засіданні представники сторін проти вказаного положення не заперечували та підтвердили досягнення домовленості з цього питання.

Відповідно до ст. 35 Господарського суду України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Таким чином, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що позовні вимоги Державного підприємства заводу «Електроважмаш» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» 772992,00 грн. підлягають задоволенню з огляду на визнання відповідачем за первісним позовом позовних вимог у цій частині, а також на їх обґрунтованість і підтвердженість.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі 15459,84 грн. та 3% річних у розмірі 10419,50 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 8.2 договору №44-13 зазначено, що у випадку порушення однією із сторін своїх договірних зобов'язань по строкам оплати та поставки продукції, винна сторона сплачує пеню у розмірі 0,1% від суми невиконаних зобов'язань за кожен день прострочення, але не більше 2% від суми невиконаних зобов'язань.

На підставі вищевказаних норм права та умови договору позивачем за первісним позовом зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 15459,84 грн. пені.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені позивача за первісним позовом дійшла висновку, що він є вірним та вчинений у відповідності до обставин справи і норм права. Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 15459,84 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача за первісним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем за первісним позовом зроблений розрахунок та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 10419,50 грн.

Враховуючи обставини справи, перевіривши нарахування позивача за первісним позовом, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 10419,50 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог за зустрічною позовною заявою, а саме про розірвання договору №44/13 від 03.04.2013 року укладеного між Державним підприємством завод «Електроважмаш» та Приватним акціонерним товариством «Науково-дослідний інститут «Техностандарт», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

У пункті 13.7. сторони погодили, що договір може бути розірваний раніше строку його дії за взаємною згодою сторін.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Проте, позивачем за зустрічним позовом не доведено та необґрунтованого наявності обставин та підстав для розірвання спірного договору, зокрема наявності істотного порушення умов договору, яке зумовлює розірвання договору. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) визнав порушення з його боку умов договору щодо своєчасної та належної оплати за поставлений товар. При цьому, в судовому засіданні визнав відсутність підстав для розірвання договору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, через що апеляційна скарга Державного підприємства заводу «Електроважмаш» підлягає задоволенню, рішення господарського суду Харківської області від 18.08.2014 року по справі №922/2250/14 - скасуванню, з прийняття нового судового рішення про задоволені позовних вимог за первісним позовом і відмову в задоволені вимог за зустрічним позовом.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги, витрати позивача за первісним позовом зі сплати судового збору за подання позовної заяви підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача за первісним позовом у повному розмірі, як витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, натомість витрати зі сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.2 ст. 103, п. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства заводу «Електроважмаш» задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 18.08.2014 року по справі №922/2250/14 скасувати.

Прийняти нове судове рішення.

Первісний позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» (61002, м. Харків, вул. Дарвіна, буд. 37, кв. 1, ) на користь Державного підприємства завод «Електроважмаш» (61089, м. Харків, проспект Московський, буд. 299, ) 772992,00 грн. основного боргу, 15459,84 грн. пені, 10419,50 грн. 3% річних та 15977,42 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В задоволені зустрічного позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут «Техностандарт» (61002, м. Харків, вул. Дарвіна, буд. 37, кв. 1, ) на користь Державного підприємства завод «Електроважмаш» (61089, м. Харків, проспект Московський, буд. 299, ) 8597,71 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.72992,00 грн. ити.е рішення. якдового збору за подання зустрічної позовної заяви відшкодуванню не підлягають.порушення з його б

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 25 травня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.