ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22.05.2015 Справа № 907/345/15

За позовом прокурора міста Ужгорода

до Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до приватного підприємства виробничо - комерційної фірми „Злагода", м. Ужгород

про визнання недійсним пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради від 24.10.2013 року за № 1111 в частині поновлення договору оренди земельної ділянки для обслуговування тимчасових споруд по вул. Заньковецької, б/н (біля магазину „Клас") у м. Ужгороді площею 0,001 га;

визнання недійсним договору оренди земельної ділянки б/н від 05.02.2008 року;

зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 10 кв. м вартістю 12697 грн. 60 коп., що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Заньковецької, б/н (біля магазину „Клас") та повернути її до земель Ужгородської міської ради.

Суддя господарського суду - В.В.Мокану

представники:

Позивача - Дюдя О.Р., прокурор прокуратури м. Ужгорода

Відповідача Ужгородської міської ради - Зінич А.Б., довіреність № 03-17/358 від 06.01.2015 року

Відповідача Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради - Зінич А.Б., довіреність № 24-12/3 від 05.01.2015 року

Відповідача ПП ВКФ „Злагода" - Маркусь М.І., довіреність від 08.04.2015 року

СУТЬ СПОРУ: прокурором міста Ужгорода заявлено позов до Ужгородської міської ради, м. Ужгород, до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород, до приватного підприємства виробничо - комерційної фірми „Злагода", м. Ужгород про визнання недійсним пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради від 24.10.2013 року за № 1111 в частині поновлення договору оренди земельної ділянки для обслуговування тимчасових споруд по вул. Заньковецької, б/н (біля магазину „Клас") у м. Ужгороді площею 0,001 га; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки б/н від 05.02.2008 року; зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 10 кв. м вартістю 12697 грн. 60 коп., що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Заньковецької, б/н (біля магазину „Клас") та повернути її до земель Ужгородської міської ради.

В судових засіданнях 24.04.2015 року, 15.05.2015 року, 20.05.2015 року за участі представників всіх учасників спору оголошувались перерви відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог прокурор у позовній заяві посилається на недотримання при вирішенні міською радою питання про поновлення договору оренди земельної ділянки встановленої рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 17.04.2013 року № 117 заборони здійснювати у період навчального року роздрібну торгівлю тютюновими виробами на терасах, в малих архітектурних

формах та тимчасових спорудах на відстані менше ніж 150 метрів від будівель та споруд навчальних та освітньо-виховних закладів; відсутність у спірному договорі оренди земельної ділянки однієї з істотних умов, визначених ст. 15 Закону України „Про оренду землі", а саме, умови збереження стану об'єкта оренди. Поданою в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України заявою про зміну (доповнення) позовних вимог прокурор навів додаткову підставу позову в частині вимоги про визнання недійсним пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради від 24.10.2013 року за № 1111 стосовно поновлення договору оренди земельної ділянки для обслуговування тимчасової споруди по вул. Заньковецької, б/н (біля магазину „Клас") у м. Ужгороді площею 0,001 га, зазначив, що прийняття вказаного рішення без проведення земельних торгів є порушенням вимог ч.1 п. 2. ст. 134 Земельного кодексу України. Обґрунтовуючи звернення з даним позовом в якості позивача, прокурор вказує на відсутність у Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області як органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, повноважень по зверненню до суду з таким позовом.

Відповідачі Ужгородська міська рада та Департамент міського господарства Ужгородської міської ради позов визнали повністю. Стверджують, що Ужгородською міською радою було допущено порушення режиму використання земель загального користування, яке полягає у наданні земельної ділянки без проведення аукціону, оскільки договір оренди земельної ділянки від 05.02.2008 року закінчився в лютому 2009 року, сторонами не поновлювався, при прийнятті оспорюваного рішення відбулась нова передача земельної ділянки, підтвердженням чому є оформлення акту приймання - передачі земельної ділянки від 25.11.2014 року.

Представники відповідача ПП ВКФ „Злагода" поданим відзивом на позов проти позовних вимог заперечили, просять відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування поданих заперечень посилаються на незаконність рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 117 від 17.04.2013 року та неможливість його застосування в силу ч. 2 ст. 4 ГПК України як такого, що не відповідає законодавству України, оскільки жодним законодавчим актом органам місцевого самоврядування не надано повноважень запроваджувати заходи з обмеження роздрібної торгівлі пивом, алкогольним, слабоалкогольними напоями, винами столовими та тютюновими виробами із встановленням певної зони навколо дитячих та спортивних майданчиків, навчальних та освітньо - виховних закладів. Зазначають, що при укладенні оспорюваного договору сторони передбачили всі істотні умови, визначені законодавством; умови збереження об'єкту оренди дотримані, відповідають вимогам чинного законодавства. Разом з тим, стверджують, що в позовній заяві не вказано, в чому саме полягає порушення прав та інтересів держави, та не враховано, що протягом всього часу дії договору оренди сторонами не заявлялось жодних претензій, орендарем сумлінно сплачено в дохід держави орендну плату.

Доповненнями до відзиву від 10.04.2015 року представник ПП ВКФ „Злагода" наголосив, що ні спірне рішення, ні спірний договір не порушують права та інтереси держави, за захистом яких звернувся прокурор; у Державної інспекції сільського господарства України, яку прокурор зазначає як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, відсутні цивільні права або інтереси, які стосуються розпорядження спірною земельною ділянкою, правом на розпорядження якою наділена Ужгородська міська рада, яка виступає в даній справі відповідачем. Звертає увагу на відсутність обґрунтування порушення інтересів держави в особі Ужгородської міської ради, яка зазначена прокурором в якості відповідача у справі, що вказує на те, що прокурор не визначив, які саме права

міської ради могли бути порушеними у зв'язку з прийняттям спірного рішення та укладенням договору. Щодо твердження про відсутність у договорі умови про збереження стану об'єкта оренди, зауважує, що у пункті 27 договору визначено право орендодавця вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів, дотримання режиму використання водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони. Пунктом 30 договору передбачено обов'язок орендаря виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом та цим договором; дотримуватись режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Звертає увагу на практику Верховного Суду України, який наголошує на нормі ст. 15 Цивільного кодексу України, згідно якої в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і суди мають встановлювати, чи дійсно порушуються права позивача відсутністю в договорі оренди зазначених умов, їх істотність і в чому полягає порушення законних прав позивача. Спростовує доводи позивача про те, що спірний договір оренди припинився і щодо спірної земельної ділянки був укладений договір сервітуту; такого договору не існувало, право сервітуту не реєструвалось, отже, і не виникало. Спірна земельна ділянка не поверталась орендарем орендодавцю, який і не вимагав повернення ділянки, відносини оренди продовжувалися, умови договору оренди виконувалися сторонами і після закінчення строку дії договору; міська рада прийняла рішення про продовження договору оренди, виходячи з того, що такий договір є діючим, а відносини сторін за своєю природою та змістом є орендними. Заявив про застосування строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору оренди від 05.02.2008 року.

Додатковими поясненнями від 05.05.2015 року наголосив на наявності у тексті оспорюваного договору ряду умов, які зобов'язують орендаря використовувати земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду, що спростовує твердження про відсутність у договорі умови збереження земельної ділянки. Щодо визнання недійсним пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради від 24.10.2013 року зауважив, що оспорюване рішення ради вирішує тільки питання поновлення договору оренди, цим рішенням не вирішувалося питання про передання земельної ділянки в оренду, а укладення договору оренди на підставі рішення міської ради від 29.12.2007 року правомірно здійснено без проведення земельних торгів (аукціону) у відповідності до діючого на той час Земельного кодексу України. Звертає увагу, що жодне положення статті 33 Закону України „Про оренду землі", якою передбачено порядок поновлення договорів оренди, не вимагає для поновлення договору оренди проведення процедури аукціону чи будь-яких інших дій, які вчиняються орендарем та орендодавцем при первісній передачі земельної ділянки в оренду. Щодо рішення Ужгородської міської ради про обмеження на період навчального року роздрібної торгівлі, зокрема, тютюновими виробами зазначає, що воно не може бути підставою для скасування оспорюваного рішення, оскільки це призведе до порушення конституційного права відповідача здійснювати підприємницьку діяльність у інший період (крім навчального року). Заперечив належність і допустимість поданих прокурором доказів на підтвердження відстані розміщення спірної земельної ділянки від навчального закладу.

Доповненнями до відзиву від 21.05.2015 року просить врахувати правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 11.11.2014 року у справі № 21-405а14, оцінивши спірне рішення як акт індивідуальної дії, який виконано та дію

якого вичерпано виконанням. Вважає необґрунтованою та передчасною вимогу про зобов'язання звільнити земельну ділянку, оскільки вимог про скасування державної реєстрації речових прав на користування земельною ділянкою заявлено не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників учасників спору, суд встановив:

Прокурор, звертаючись в якості позивача з позовною заявою про визнання недійсним пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради від 24.10.2013 року за № 1111 в частині поновлення договору оренди земельної ділянки та визнання договору оренди від 05.02.2008 року недійсним, зобов'язання ПП ВКФ „Злагода" звільнити земельну ділянку, зазначає про відсутність у державного органу, уповноваженого здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства України, повноважень щодо звернення до суду.

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу ст. 21 ГПК України.

За приписами ст. 2 ГПК України встановлено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. При цьому, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача (ст. 29 ГПК України).

У рішенні Конституційного Суду України від 04.04.1999 №3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначено таке. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах і є фактично позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора.

При цьому, поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Тобто законодавцем визначено, що при вирішенні справ даної категорії, судам необхідно з'ясовувати обсяг компетенції, прав та обов'язків саме особи (позивача), чиї права або інтереси порушено оскаржуваним правовим актом індивідуальної дії.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави. Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися в позовній заяві або іншому процесуальному документі, поданому прокурором або заступником прокурора. У випадках неправильного визначення прокурором (його заступником) позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 ГПК України повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду. Якщо господарський суд помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора чи його заступника, в якій неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 ГПК України. Поряд з цим, у разі коли прокурором подано позовну заяву в інтересах держави як позивачем (частина друга статті 2, частина друга статті 29 ГПК), то господарський суд не вчиняє процесуальних дій, зазначених в абзацах третьому і четвертому цього пункту постанови; в таких випадках повернення позовної заяви або залишення її без розгляду можливе лише за наявності підстав, зазначених відповідно у пунктах 1, 2, 3, 5 - 9 частини першої статті 63 або в пунктах 1, 2, 5, 6 частини першої статті 81 ГПК. При цьому якщо прокурор у позовній заяві не вказав обставин, пов'язаних з порушенням інтересів держави або з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів, то господарський суд повертає позовну заяву без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК. У разі ж коли суд у зазначених випадках помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, відповідний позов залишається без розгляду згідно з пунктом 1 частини першої статті 81 названого Кодексу (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам").

Звертаючись з даною позовною заявою як позивач про визнання недійсним пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради від 24.10.2013 року за № 1111 в частині поновлення договору оренди земельної ділянки прокурор в якості органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, зазначив Державну інспекцію сільського господарства України.

Відповідно до Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом

виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно пункту І статті 4 Положення Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах.

Повноваження спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель визначені статтею 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Відповідно до пункту "а" частини першої статті 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється у частині, зокрема, додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюється, як визначено частиною четвертою статті 9 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у роботі комісій при прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об'єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Інформацію про здійснення Державною інспекцією сільського господарства України жодної з наведених функцій стосовно земельної ділянки, яка є предметом спору, матеріали справи не містять. Позовні вимоги не ґрунтуються на матеріалах такої перевірки.

Отже, законодавство чітко визначає повноваження державного органу при здійсненні державного контролю за використанням та охороною земель та шляхи реалізації цього контролю, до яких не відноситься право на подання позову до суду.

Водночас, з наведених нормативних актів слідує, що Державна інспекція сільського господарства України не наділена правом розпорядження земельними ресурсами, таким правом наділена Ужгородська міська рада, яка є відповідачем у справі. Державна інспекція сільського господарства як контролюючий орган не здійснювала у даних правовідносинах покладених на неї функцій, тому зазначення її в якості органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, слід визнати помилковим. Не може Державна інспекція сільського господарства виступати і позивачем, оскільки укладення радою спірного договору

оренди земельної ділянки не позбавляє її можливості здійснювати свої функції як контролюючого органу, а відтак, не порушує її права і законні інтереси.

Враховуючи вищенаведене, обставини, на які посилається прокурор, визначення прокурором Державної інспекції сільського господарства України як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах та необхідності захисту інтересів останнього, розцінюються судом як такі, що належним чином не обґрунтовані (аналогічну правову позицію займає і Вищий господарський суд у ряді постанов, зокрема, № 5002-33/5439-2011 від 12.03.2014 року, № 5008/1802/2011 від 23.10.2012 року), у зв'язку з цим і наведені прокурором доводи щодо пред'явлення позову від власного імені, з огляду на відсутність у інспекції повноважень на звернення до суду, не можуть братись до уваги.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва прокурором у даній справі інтересів держави, прокурор водночас вказує у позовній заяві на захист інтересів держави в особі Ужгородської міської ради, яка відповідно до закону наділена правом розпоряджатися спірною земельною ділянкою (абз. 7 арк. 7 справи), тоді як Ужгородську міську раду залучено до участі у справі в якості відповідача; з незрозумілих підстав там же посилається на порушення вимог законодавства щодо порядку розпорядження земельними ділянками комунальної власності виконавчим комітетом Ужгородської міської ради.

Недотримання заявником вимог ст. ст. 1, 2, 29, 54, 57 ГПК України при пред'явленні позовної заяви, зокрема, щодо зазначення обставин, пов'язаних з порушенням інтересів держави та з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів, надає підстави для висновку про неможливість вирішення спору та залишення позову без розгляду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, що відповідає правовій позиції, викладеній у п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам".

Керуючись п.1 ч.1 ст. 81, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов залишити без розгляду.

2. Копію ухвали надіслати учасникам спору.

Суддя В.В. Мокану