РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015№910/8360/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"
доПублічного акціонерного товариства "Банк Форум"
третя особаТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Амстор"
провизнання недійсним договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Гуцул А.Д. - представник за дов.;

від третьої особи: не з'явились.

У судовому засіданні 27.05.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про визнання недійсним договору №0035/08/19-KLI від 15.09.2008 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2015 порушено провадження у справі №910/8360/15-г, розгляд справи призначений на 27.04.2015.

Ухвалою від 27.04.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи на 20.05.2015, та в порядку ст. 27 ГПК України, залучено до участі у справі третю особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговельній будинок «Амстор».

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що умова спірного договору передбачено як розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами так і порядок їх сплати. Крім того відповідач наголошує на тому, що на момент укладення кредитного договору не існувало жодних обмежень щодо встановлення та зміни процентної ставки за кредитним договором, а положення а. 3.39 та п. 5.1 кредитного договору відповідали всім вимогам законодавства України, чинним на момент його укладення.

Також відповідач заперечив проти твердження позивача щодо зміни ставки в односторонньому порядку.

В судовому засіданні 27.05.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

15.09.2008 між банком та позивачем (позичальник за договором) укладений кредитний договір №0035/08/19-KLI (далі - договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у валюті гривня у формі не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 26 616 328,00 грн. на умовах що передбачені цим договору, а позичальник - використовувати кредитні кошти на цілі, що вказані в п. 1.4 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитними коштами, виконати інші умови договору та повернути банку проценти за користування кредитними коштами та кредитні кошти у терміни встановлені цим договором.

Відповідно до договору №13 від 29.01.2014 про внесення змін до кредитного договору, сторони погодили, що кредитні кошти надаються на строк по 31.12.2017.

В договорі №4 від 16.05.2011 про внесення змін до договору, сторони погодили (п. 3.3.12 кредитного договору доповнили положеннями в наступній редакції), що сторони цим дійшли згоди, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань встановлених в п. 3.3.12 цього Договору, плата за користування кредитними коштами (процентна ставка) встановлена в п. 1.3 цього Договору, збільшується на 2 % річних. Сторони розуміють, що таке збільшення процентної ставки узгоджено цим договором, буде здійснено автоматично в разі настання вищевказаного порушення та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми кредиту.

Позивач зазначає про не відповідність вимогам закону умов кредитного договору, зокрема: не було досягнуто істотної умови договору щодо розміру та порядку нарахування та одержання процентів, не передбачено фіксованої процентної ставки; зобов'язавши позивача забезпечувати середньомісячне надходження на свої поточні рахунки грошових коштів в сумі не менше ніж 1 000 000,00 грн. (2 000 000,00 грн. з 16.05.2011), цим самим банком нав'язано придбання додаткових послуг; спірний договір передбачає подвійну відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді подвійного стягнення пені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд зазначає, що позивач помилково кваліфікує відносини за спірним договором як позики.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім цього, статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п.п.2.4,2.5,2.6 договору, проценти за користування кредитними коштами сплачуються щомісячно, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця в доларах США за фактичний строк користування кредитними коштами та з розрахунку 360 днів у році.

Так, умовами спірного кредитного договору передбачена процентна ставка у розмірі 15,0 % річних за користування кредитними коштами; 17,0% річних - за обставин, якщо згідно з положеннями п. 3.3.12 цього договору відбулось збільшення процентної ставки, то протягом періоду вказаного в п. 3.3.12, що спростовує твердження позивача про не досягнення згоди стосовно істотної умови кредитного договору, а саме щодо розміру та порядку нарахування процентів.

Разом з тим, п. 3.3.12 договору передбачено про збільшення процентів за користування кредитом на 2 % річних при настанні випадків передачених умовами договору.

Таким чином підписавши кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами, зобов'язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані проценти, на умовах, встановлених кредитним договором та є обізнаним щодо наслідків порушення своїх зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи з викладеного вище, цілком правомірним є висновок про те, що встановлення процентної ставки згідно п. 3.3.12 договору, не є односторонньою зміною Кредитного договору у розумінні ст. 651 ЦК України та ст. 188 Господарського кодексу України, а являється застосуванням відсоткової ставки за домовленістю сторін на підставі умов Кредитного договору.

Не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 Цивільного кодексу України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику, якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована проиентна ставка, та її розмір.

Умовами Кредитного договору чітко визначено на розсуд сторін і погоджені ними умови, на яких надається кредит. Факт підписання позичальником Кредитного договору підтверджує згоду позичальника на користування кредитом на умовах, визначених в Кредитному договорі, у тому числі на згоду із ціною, зазначеною у договорі та, відповідно, її складовими частинами - процентами.

Відповідно до ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася, згідно ч. 2 ст.639 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, позовні вимоги позивач також мотивує тим, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення кредиту, є за своєю правовою природою пенею, яка вже визначена в п. 4.1 кредитного Договору, а подвійна відповідальність суперечить ст. 61 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

В свою чергу, відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Враховуючи викладене, СУД зазначає, що п. 3.3.12 Договору встановлено розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом з відкладальною обставиною, що не суперечить нормам чинного законодавства та за своєю суттю не є пенею.

В той час, як неустойкою (штрафом, пенею) згідно ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 4.1 Договору сторони передбачили пеню за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом.

Виходячи з аналізу вищевикладеного вбачається, що в п. 3.3.12 договору сторони визначили зобов'язання позивача сплачувати проценти за кредит, а п. 4.1 договору - пеню за порушення повернення кредиту та сплаті процентів.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг (ст. 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до п. 3.6 постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 3.3.9 договору зі змінами, сторони погодили, що щомісяця протягом дії договору позичальник зобов'язаний забезпечити надходження на поточні рахунки позичальника, відкриті в банку в обсязі не меншому ніж 2 000 000,00 грн. протягом звітного місяця, в первинній редакції договору - не менше 1 000 000,00 грн.

Крім того, дослідивши п. 3.3.9 Кредитного договору, суд дійшов висновку про безпідставне посилання позивача про те, що банк начебто нав'язав йому свої послуги. Крім того, зміст вказаного пункту кредитного договору не суперечить положенням ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та п. 3.6 постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними) від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

З наданих суду доказів вбачається, що укладаючи Кредитний договір позивач був ознайомлений зі змістом та визнавав для себе обов'язковими його умови, і підписуючи його на вказаних у договорі умовах, позивач, укладав його на власний ризик.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позов судом прийняті судом до уваги.

З огляду на вищевикладене твердження позивача про невідповідність умов вищезазначеного договору вимогам закону є безпідставними, таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору, що укладений між сторонами.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладених вище обставин, позовні вимоги про визнання недійсним Кредитного договору №0035/08/19-KLI від 15.09.2008 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

З огляду на відмову у позові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 29.05.2015.

Суддя М.Є. Літвінова