РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015Справа №910/5600/15-г

За позовом: публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ";

до: дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ";

про: стягнення 5.622,05 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Шикеринець Р.І. - за довіреністю від 29.12.2014 № 2-264;

відповідача: Ковригін О.В. - за довіреністю від 26.12.2014, № 3-У.

С У Т Ь С П О Р У:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовною заявою до дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про стягнення з останнього заборгованості в сумі 5.622,05 грн.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що відповідачем порушено грошове зобов'язання за укладеним між ними договором купівлі-продажу від 30.11.2011 № 361/11-К/293-К, останній вартість отриманого товару не оплатив, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 5.622,05 грн.

На підставі викладеного вище, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу від 30.11.2011 № 361/11-К/293-К в сумі 5.622,05 грн, з яких основна заборгованість складає 3.526,83 грн, пеня - 641,88 грн, 7 % штрафу - 246,88 грн, 3 % річних - 317,70 грн та інфляційні втрати - 888,76 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2015 прийнято позовну заяву публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" до розгляду та порушено провадження у справі № 910/5600/15-г. Розгляд справи призначено на 27.04.2015.

Ухвалою від 27.04.2015 господарським судом міста Києва продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 20.05.2015.

Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю посилаючись на те, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Рахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони домовились в п. 3.5. укладеного між останніми договору купівлі-продажу. Рахунок на оплату за договором на адресу відповідача не надходив, а також вказує на сплив строку позовної давності щодо заявлених вимог. Також відповідач зазначає, що підписаний між сторонами акт звірки не є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки є лише відображенням певних даних у бухгалтерському обліку що складаються за правилами бухгалтерського обліку.

Представником позивача до господарського суду подані письмові пояснення, в яких останній зазначає, що наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє від обов'язку сплатити за продукцію та не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 20.05.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи представників сторін по суті спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між дочірньою компанією "УКРТРАНСГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", як постачальником, (далі - позивач) та дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", як покупцем, (далі - відповідач) укладено договором купівлі-продажу від 30.11.2011 № 361/11-К/293-К (далі - Договір).

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України "Про реорганізацію дочірніх компаній національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" від 13.06.2012 № 360-р та наказу міністерства енергетики та вугільної промисловості України "Про реорганізацію дочірньої компанії національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" від 18.07.2012 № 530 було припинено діяльність дочірньої компанії "УКРТРАНСГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", внаслідок реорганізації шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ".

Відповідно до п. 1.2 Статуту публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ", товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків дочірньої компанії "УКРТРАНСГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ".

Згідно предмету Договору позивач зобов'язується продати, а відповідач оплатити та прийняти вироби металеві для ванни та кухні (далі - товар), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору (п. 1.1 Договору).

Назва, кількість та асортимент товару зазначені у специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору (Додаток №1) (п. 2.1 Договору).

У відповідності до п. 4.2 Договору факт поставки товару підтверджується видатковою накладною яка підписується повноважними представниками сторін в день отримання товару.

Ціна товару зазначена у специфікації, яка є невід'ємною частиною. Загальна сума цього Договору становить 3.526,83 грн, в тому числі ПДВ - 587,81 грн (п.п. 3.1, 3.2 Договору).

Пунктом 3.4 Договору встановлено, що позивач після поставки товару та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, в якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно з специфікацією до Договору.

Відповідач здійснює 100 % оплату вартості товару протягом п'яти днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача (п. 3.5 Договору).

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи із змісту правовідносин, останні є відносинами з поставки товару, відтак, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.

Приписом ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Так, позивач, на виконання своїх зобов'язань за Договором та на його умовах, поставив, а відповідач отримав товар загальною вартістю 3.526,83 грн. Наведений факт підтверджується такими видатковою накладною від 09.12.2011 № 14р/11-293-К. Вказана видаткова накладна підписана сторонами (копія наявна в матеріалах справи).

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку, встановленого пунктом 3.5 Договору. Станом на момент вирішення даного спору по суті, відповідачем грошове зобов'язання за договором не виконане. Таким чином, заборгованість відповідача за Договором складає 3.526,83 грн.

Крім того, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 641,88 грн, 7 % штрафу в сумі 246,88 грн, 3 % річних в сумі 317,70 грн та інфляційних втрат в сумі 888,76 грн.

Відносно заперечень відповідача, викладених у відзиві, то вони судом відхиляються з таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами 30.09.2012 та 30.09.2013, тобто в межах строку давності, складені акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 та 30.09.2013 на суму 1.091.584,19 грн, які включають борг за Договором в сумі 3.526,83 грн. Даний акт з боку покупця (відповідача) підписаний головним бухгалтером.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

Разом з цим, суд зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. (Даної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009).

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з урахуванням такого.

За приписами, встановленими частинами 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положенням ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Суд відзначає, будь-яких доказів щодо погашення відповідачем перед позивачем заборгованості в сумі 3.526,83 грн, сторонами спору до суду не подано.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи сукупність фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача боргу в сумі 3.526,83 грн є правомірною та такою, що підлягає задоволенню повністю, з тих підстав, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином останнім доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Стосовно позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, розмір якої складає 641,88 грн та штрафу в розмірі 246,88 грн, розрахованих позивачем з посиланням на ст. 230, п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України визначено якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених положень законодавства штрафні санкції за прострочення сплати грошових коштів можуть бути стягнуті саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін).

З умов договору вбачається, що сторонами не передбачена відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення умов договору в частині прострочення сплати грошових коштів за поставлений товар.

Крім того, заявлена позивачем підстава застосування штрафних санкцій, зазначених у п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України стосується порушення не грошових зобов'язань, а тому не може бути застосована до порушень грошових зобов'язань.

Враховуючи викладене позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 641,88 грн та штрафу в розмірі 246,88 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є законними та обґрунтованими.

Надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 888,76 грн. та 3 % річних у розмірі 317,70 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, тому суд, керуючись ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладає витрати по сплаті судового збору на дочірнє підприємство "УКРАВТОГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" в повному обсязі.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49 та статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ідентифікаційний код 36265925, з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1; ідентифікаційний код 30019801, на будь-який його рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконавчого провадження) основну заборгованість в сумі 3.526 (три тисячі п'ятсот двадцять шість) грн 83 коп.; 3 % річних в сумі 317 (триста сімнадцять) грн 70 коп.; інфляційні втрати в сумі 888 (вісімсот вісімдесят вісім) грн. 76 коп; витрати по сплаті судового збору в сумі 1.827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити повністю.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27 травня 2015 року

Суддя С.В. Балац