КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 910/17716/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Кляровська Л.В. - дов. б/н від 03.02.2015

від відповідача: Леонтьєв Г.П. - дов. №01/08/14 від 01.08.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

„Укрполіграфмедіа"

на рішення господарського суду міста Києва

від 09.02.2015 (головуючий суддя Босий В.П., судді - Літвінова М.Є., Підченко Ю.О.)

у справі №910/17716/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрполіграфмедіа"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Грант"

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрполіграфмедіа" (надалі - ТОВ „Укрполіграфмедіа", позивач) до Товариства з обмеженого відповідальністю „Грант" (надалі - ТОВ „Грант", відповідач) про визнання недійсною додаткової угоди.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі №910/17716/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю „Укрполіграфмедіа" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі №910/17716/14 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги позивача мотивовані тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи. На думку апелянта висновки суду не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, позивач не погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо наступного схвалення ТОВ „Укрполіграфмедіа" укладеного між сторонами правочину - додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору №023-11 від 04.01.2011 року. Скаржник вважає, що надана відповідачем роздруківка електронного листа позивача від 20.03.2014, яким визнається існування спірної додаткової угоди, не є належним доказом у справі, оскільки оригінал такого листа у відповідача відсутній, а працівники ТОВ „Укрполіграфмедіа" стверджують, що не пам'ятають надсилання цього листа відповідачеві. Позивач також вважає, що лист-відповідь №15-01/13-2 від 15.01.2013 на претензію ТОВ „Грант" №29 від 26.12.2012 теж не підтверджує схвалення позивачем додаткової угоди №01 від 20.10.2011, оскільки містить посилання лише на договір №023-11 від 04.01.2011 та не містить посилань на спірну додаткову угоду. Крім того, скаржник зазначає, що усі рахунки, видаткові накладні, податкові накладні, складені у ході виконання договору, містять вказівку лише на сам договір №023-11 від 04.01.2011, та не містять посилань на спірну додаткову угоду.

Представник позивача у судовому засіданні 19.05.2015 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим і просять залишити його без змін.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.01.2011 між ТОВ „Грант", як постачальником, та ТОВ „Укрполіграфмедіа", як покупцем, укладено договір №023-11 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця папір (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його загальну вартість в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 1.2 договору визначено, що номенклатура, асортимент, загальна кількість товару, розмір партій, ціна за одиницю, загальна вартість партії, умови та строки поставки визначаються у рахунках-фактурах або специфікаціях, які погоджуються уповноваженими представниками обох сторін та являються частиною даного договору.

Відповідно до п. 8.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін та діє до 31.12.2011 року. Якщо жодна із сторін за 10 днів до закінчення строку дії даного договору не заявила про своє бажання розірвати договір, то він вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах.

Положеннями пункту 8.4 договору сторони погодили, що умови даного договору можуть бути змінені шляхом складення письмового документу та підписання його уповноваженими представниками обох сторін і скріплення печатками.

З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2011 між сторонами було укладено додаткову угоду №01 до договору, якою внесено зміни до пунктів 4 та 6 договору в частині встановлення моменту настання строку оплати поставленого товару, визначення порядку розрахунку вартості товару з урахуванням курсової різниці, а також сторони передбачили пеню у розмірі 0,3% від суми неоплаченої в строк вартості товару.

У даній справі спір виник у зв'язку із оспорюванням позивачем законності додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Місцевий господарський суд правильно зазначив, що, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що представник ТОВ „Укрполіграфмедіа", підписуючи додаткову угоду №01 від 20.10.2011 до договору, діяв за відсутності необхідних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно положень частини 1 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Із матеріалів справи вбачається, що додаткова угода №01 від 20.10.2011 до договору підписана від імені ТОВ „Укрполіграфмедіа" С.Д. Лисицьким, який діяв на підставі статуту, як директор підприємства.

Абзацом 13 частини 2 ст. 17 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи - прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) та ідентифікаційні номери фізичних осіб - платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Частиною 1 ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19438383 від 14.10.2014, станом на 20.10.2011 (дата укладення спірної додаткової угоди) керівником ТОВ „Укрполіграфмедіа" був призначений Шверк Григорій Анатолійович.

При цьому, доказів того, що Лисицький С.Д. займав посаду директора на момент підписання додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору матеріали справи не містять, а відтак колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що вказана особа під час підписання такої додаткової угоди діяла без належних повноважень.

Разом з тим, частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

У пункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" викладено правову позицію, згідно якої наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що правочин не може бути визнаний недійсним з підстав підписання його неуповноваженою особою у випадку наявності наступного схвалення юридичною особою такого правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2014 з електронної пошти працівника позивача на адресу ТОВ „Грант" був направлений лист ТОВ „Укрполіграфмедіа" №17/03/14-1 від 20.03.2014, на якому міститься підпис директора В.М. Зінченка та відбиток печатки ТОВ „Укрполіграфмедіа".

Вказаним листом директор позивача визнав існування додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору, а також пропонував відповідачу визначити курсову різницю поставленого на виконання умов договору товару станом на день сплати боргу.

При цьому, позивачем не спростовано того, що станом на день складення такого листа Зінченко В.М. дійсно займав посаду директора ТОВ „Укрполіграфмедіа", а адреса електронної пошти, з якої було відправлено вказаний лист, належала працівникові ТОВ „Укрполіграфмедіа".

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано доказів того, що лист ТОВ „Укрполіграфмедіа" №17/03/14-1 від 20.03.2014 не надсилався відповідачеві, як і не спростовано достовірності печатки та підпису директора ТОВ „Укрполіграфмедіа".

У свою чергу сам факт отримання зазначеного листа відповідачем дає підстави вважати, що він надсилався позивачем. При цьому спосіб або засіб зв'язку, яким зазначений лист надіслано, у даному випадку не має суттєвого значення для вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана відповідачем роздруківка електронного листа позивача від 20.03.2014 не є належним доказом у справі, оскільки оригінал такого листа у відповідача відсутній, а працівники ТОВ „Укрполіграфмедіа" стверджують, що не пам'ятають надсилання цього листа відповідачеві, - колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Так, з матеріалів справи вбачається, що лист №17/03/14-1 від 20.03.2014 був надісланий відповідачеві засобами електронного зв'язку, як вкладення у електронне повідомлення у форматі *.pdf, тобто відповідач отримав електронну скан-копію цього листа, що є причиною відсутності у нього примірника листа №17/03/14-1 від 20.03.2014 з мокрою печаткою підприємства позивача.

Доводи апелянта про те, що працівники ТОВ „Укрполіграфмедіа" не пам'ятають надсилання зазначеного листа відповідачеві не можуть братися судом до уваги, оскільки не спростовують обставин, що підтверджені відповідними доказами у справі, зокрема щодо отримання відповідачем листа 17/03/14-1 від 20.03.2014 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наданий відповідачем лист №17/03/14-1 від 20.03.2014 є належним та допустимим в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказом наступного схвалення уповноваженою особою ТОВ „Укрполіграфмедіа" укладеної додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору №023-11 від 04.01.2011 року.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, від імені якої він укладений, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-59гс14.

Як вбачається із матеріалів справи, претензією №29 від 26.12.2012 ТОВ „Грант" звернулося до позивача з вимогою сплатити суму заборгованості за поставлений на виконання умов договору товар на загальну суму 2406498,39 грн. У вказаній претензії міститься посилання на те, що 20.10.2011 до договору була укладена спірна додаткова угода №01.

У відповідь на отриману претензію відповідача, листом №15-01/13-2 від 15.01.2013 генеральний директор ТОВ „Укрполіграфмедіа" вказував на те, що згідно даних бухгалтерського обліку заборгованість товариства перед ТОВ „Грант" є іншою, і пропонував скласти розгорнутий акт звірки розрахунків.

При цьому, жодного посилання на те, що позивачем не підписувалась додаткова угода №01 від 20.10.2011 до договору (яка містить положення щодо порядку визначення ціни та строку оплати отриманого товару), вказаний лист позивача не містить.

Таким чином, керівництво ТОВ „Укрполіграфмедіа" станом на момент направлення листа №15-01/13-2 від 15.01.2013 знало про існування укладеної між сторонами додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору, та не заперечувало проти її існування, що свідчить про наступне схвалення позивачем такої угоди зокрема шляхом мовчазної згоди.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується факт подальшого схвалення правочину (додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору №023-11 від 04.01.2011) позивачем, як особою, від імені якої його було укладено.

Доводи апеляційної скарги про те, що усі рахунки на оплату, видаткові накладні, податкові накладні, складені у ході виконання договору, містять вказівку лише на сам договір №023-11 від 04.01.2011, та не містять посилань на спірну додаткову угоду, колегією суддів відхиляються, оскільки додаткова угода є письмовим документом, який в силу положень пункту 8.4 договору змінює умови цього договору, а отже є невід'ємною його частиною. За таких обставин, при наявності у документі посилання на основний договір, посилання на додаткові угоди, укладені до нього, не є обов'язковим.

Позивачем не доведено наявності обставин, з яким закон пов'язує недійсність правочину, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання додаткової угоди №01 від 20.10.2011 до договору є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрполіграфмедіа" задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі №910/17716/14 має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрполіграфмедіа" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі №910/17716/14 залишити без змін.

Матеріали справи №910/17716/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя М.М. Новіков

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк