ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Справа № 924/1635/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддів Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кам'янець-Подільський комбікормовий завод"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 25.02.2015
у справі № 924/1635/14 Господарського суду Хмельницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кам'янець-Подільський комбікормовий завод"
простягнення 1 281 682, 40 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачаКрутько М.Д.
- - відповідачане з'явився

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО" звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кам'янець-Подільський комбікормовий завод", в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь 1 281 682, 40 грн. боргу та судові витрати.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.12.2014 (суддя Танасюк О.Є.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 (головуючий Юрчук М.І., судді: Крейбух О.Г., Демянчук Ю.Г.) у даній справі позов задоволено повністю. Судові витрати по оплаті судового збору покладено на відповідача.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кам'янець-Подільський комбікормовий завод" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального законодавства, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО" не скористались правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, не надіслало відзив на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кам'янець-Подільський комбікормовий завод" не реалізувало процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення було повідомлено належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Текро", як Постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кам'янець-Подільський комбікормовий завод", як Покупцем, укладено договір поставки № 310714К, за умовами якого, Постачальник в порядку та на умовах, визначених договором зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти й оплатити премікси для промислової та племінної курки і молодняка (далі - товар). Поставка здійснюється на умовах „DАР" правил Інкотермс - 2010, а саме постачальник зобов'язаний замовити і оплатити поставку товару до покупця згідно умов договору.

Пунктами 3.2., 3.4., 5.1. договору передбачено, що строк поставки кожної окремої партії товару погоджується сторонами у специфікаціях. Відпуск товару здійснюється за видатковими накладними. Ціна за одиницю товару, загальна вартість товару, що поставляється, строки поставки, кількість поставки, зазначається сторонами у специфікаціях до Договору.

Відповідно до пункту 2.4. договору, договір та специфікації до нього є остаточними документами, що регулюють фінансові і юридичні стосунки між сторонами.

У специфікації № 1 від 31.07.2014 сторони узгодили строки оплати товару, а саме: 540 607, 60 грн. - сплачується протягом 7 календарних днів з дати поставки; 522 576, 60 грн. - сплачується протягом 14 календарних днів з дати поставки.

05.08.2014 сторони підписали специфікацію № 2, в якій узгодили, що вартість товару в повному обсязі сплачується протягом 7 календарних днів з дати поставки. Кінцевим терміном оплати товару в повному обсязі є 15.08.2014.

За умовами пунктів 4.2. - 4.4., 5.4. договору, розрахунки за отриманий згідно договору товар здійснюються шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок постачальника протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів після розвантаження товару, якщо інше не вказане в специфікаціях до договору. Розрахунки за отриманий товар проводяться як у безготівковій, так і вексельній формі. Оплата вважається здійсненою в момент надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець гарантує сплату грошових коштів на умовах, визначених договором.

Судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що на виконання умов договору протягом серпня 2014 року, позивач поставив відповідачу товар загальною вартістю 2 344 864, 60 грн., що підтверджується відповідними видатковими та товарно-транспортними накладними, які відповідають ознакам первинних документів та оформлені у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Судами встановлено, що відповідач отримав товар на вказану суму без зауважень. Однак, свої зобов'язання по оплаті вартості поставленого товару він виконав не у повному обсязі, у зв'язку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 1 281 682, 40 грн., що стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення боргу.

Колегія вважає висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову достатньо обґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 цього ж кодексу передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 712 названого кодексу за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

В частині першій статті 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частин першої та другої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Судами попередніх інстанцій на підставі сукупності поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що заборгованість відповідача на час вирішення спору судом склала 1 281 682, 40 грн., що в установленому законом порядку не спростовано. Доказів сплати боргу матеріали справи не містять.

Рішенням місцевого господарського суду стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у вказаній сумі та судові витрати по оплаті судового збору. З таким висновком суду погодився і суд апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, судами попередніх інстанцій дана відповідна правова оцінка сукупності поданих до матеріалів справи доказів, у тому числі наявним у матеріалах справи копіям видаткових та товарно-транспортних накладних.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх зміни або скасування, відсутні.

В своїй касаційній скарзі касатор посилається на недотримання позивачем процедури досудового врегулювання спору.

З цього приводу колегія суддів зазначає, в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) зазначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Таким чином, посилання касатора на недотримання позивачем процедури досудового врегулювання спору не можна визнати достатньо обґрунтованим.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 у справі № 924/1635/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова