РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2015Справа №910/4487/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістик»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
пророзірвання договору та стягнення 941 415,51 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Литвинюк Ю.В.
від відповідача:не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістик» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (надалі - «Банк») про розірвання договору та стягнення 941 415,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору на розрахунково-касове обслуговування №69412 від 15.02.2011 р. відповідачем не здійснено перерахування грошових коштів згідно платіжних доручень на суму 27 975,20 Євро та 85 654,14 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про розірвання такого договору, а також стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 18 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду 23.03.2015 р.

До позовної заяви позивачем додано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив суд вжити заходи до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми стягнення.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки позивачем не надано доказів, з якими приписи ст. 66 Господарського процесуального кодексу України пов'язують можливість вжиття заходів забезпечення позову.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.04.2015 р. розгляд справи відкладено на 13.05.2015 р.

В судове засідання представник позивача з'явився, надав пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про отримання поштового відправлення №010.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2015 р. між Банком та Товариством (клієнт) було укладено договір на розрахунково-касове обслуговування №69412 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті №2980 і (або) поточний (поточні) рахунок (й) в іноземній валюті: №2840 в дол.. США та №2978 в Євро (з урахування додаткової угоди від 07.09.2011 р.) та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку гідно тарифів банку і на умовах, визначених договором.

За змістом п. 2.1 Договору банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Згідно з п. 2.2 Договору списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Листом №1838/1002 від 20.09.2013 р. Банк повідомив Товариство про зміну відкритих на виконання умов Договору рахунків з 18.11.2013 р.

У період з 28.01.2015 р. по 04.02.2015 р. Товариством було виставлено для виконання Банку платіжні доручення для здійснення платежів в іноземній валюті на загальну суму 27 975,20 Євро.

Крім того, у період з 10.02.2015 р. по 17.02.2015 р. позивачем сформовані платіжні доручення на загальну суму 85 544,11 грн. про перерахування грошових коштів на рахунок ГУ ДСКУ у Рівненській області.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю, на думку позивача, підстав для стягнення з відповідача залишків коштів на рахунках, відкритих у національній валюті та в іноземній валюті (Євро) у розмірі 85 654,14 грн. та 27 975,20 Євро відповідно, а також для розірвання Договору.

Договір є договором банківського рахунку, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в т.ч. Глави 72 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Пункт 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 1.35 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з 28.01.2015 р. по 04.02.2015 р. Товариством було виставлено для виконання Банку платіжні доручення для здійснення платежів в іноземній валюті на загальну суму 27 975,20 Євро.

Крім того, у період з 10.02.2015 р. по 17.02.2015 р. позивачем сформовані платіжні доручення на загальну суму 85 544,11 грн. про перерахування грошових коштів на рахунок ГУ ДСКУ у Рівненській області.

Згідно з п. 3.3.2 Договору банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання платіжних доручень Товариства, виставлених у період з 28.01.2015 р. по 04.02.2015 р. на суму 27 975,20 Євро, та платіжних доручень, виставлених у період з 10.02.2015 р. по 17.02.2015 р., на загальну суму 85 544,11 грн.

При цьому, згідно банківської виписки від 17.02.2015 р., залишок коштів Товариства на рахунку №9601 становив 85 654,14 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Банк обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства про стягнення з Банку грошових коштів у розмірі 27 975,20 Євро та 85 654,14 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Стосовно вимоги позивача про розірвання Договору суд відзначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Відповідно до п. 8.2 Договору він може бути розірваний за заявою будь-якої із сторін, а також в інших випадках та з підстав, передбачених договором та чинним законодавством України.

З огляду на викладені норми вбачається, що договір банківського рахунку може бути розірвано внаслідок односторонньої відмови клієнта в будь-який час.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів подання Товариством заяви до Банку про розірвання Договору за його ініціативою.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зазначеною правовою нормою законодавець поділяє підстави для розірвання договору у судовому порядку на законні та договірні. Так, підставами для розірвання договору, що випливають зі змісту закону є істотне порушення договору винною стороною та інші випадки, передбачені законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Отже, приписи ст. 651 Цивільного кодексу України пов'язують можливість розірвання договору у зв'язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення договору визначається за об'єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того на, що особа розраховувала при укладенні договору.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 01.04.2013 р. у справі №5002-21/2895-2012 та від 18.04.2013 р. у справі №5023/4499/12.

За змістом п. 2.1 Договору банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Як вбачається із матеріалів справи, платіжні доручення Товариства, виставлені у період з 28.01.2015 р. по 04.02.2015 р. на суму 27 975,20 Євро, та виставлені у період з 10.02.2015 р. по 17.02.2015 р., на загальну суму 85 544,11 грн. не були виконані Банком у визначеному Договором порядку.

Відтак, невиконання відповідачем зобов'язання з перерахування коштів свідчить про позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні Договору.

Враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем зобов'язання з перерахування грошових коштів, вимога позивача про розірвання Договору є правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Стосовно заявлених до стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката суд відзначає наступне.

16.02.2015 р. між Товариством (замовник) та адвокатом Литвинюк Юрієм Володимировичем було укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг №ПГ-8/15, відповідно до п. 1 якого замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов'язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором по досудовій підготовці та судовому розгляді справи за позовом замовника до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання договору та стягнення коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суд України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до п. 5 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2003 р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" від 14.07.2004 р. № 01-8/1270 судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Статтею 44 ГПК передбачено відшкодування зазначених витрат за послуги, надані лише адвокатом, а не будь-яким представником.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту сплати Товариством на користь адвоката грошових коштів, передбачених положеннями договору про надання юридичних (адвокатських) послуг №ПГ-8/15 від 16.02.2015 р., а відтак підстави для покладення на відповідача вартості послуг адвоката у розмірі 18 000,00 грн. відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістик» задовольнити повністю.

2. Розірвати договір на розрахунково-касове обслуговування №69412 від 15.02.2011 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістик» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04054, м. Київ, вул. Артема, 60; ідентифікаційний код 09807856) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістик» (33001, м. Рівне, вул. Дворецька, 93; ідентифікаційний код 37198169) грошові кошти у розмірі 27 975 (двадцять сім тисяч дев'ятсот сімдесят п'ять) Євро 20 центів, 85 654 (вісімдесят п'ять тисяч шістсот п'ятдесят чотири) грн. 14 коп. та судовий збір у розмірі 20 046 (двадцять тисяч сорок шість) грн. 31 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.05.2015 р.

Суддя В.П. Босий