РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015Справа №910/4936/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Прімоколект-Капітал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша кредитно-фінансова компанія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Кредитна Спілка "Альянс Україна"

про визнання договору недійсним та стягнення заборгованості

Суддя Цюкало Ю.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: Усенко М.І. - за довіреністю від 02.02.2015р.

Хробак М.І. - за довіреністю від 02.02.0215р.

від відповідача: Ходаківський М.Д. - за довіреністю від 04.06.2014р.

В судовому засіданні 27 квітня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

04 березня 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Прімоколект-Капітал" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 02 березня 2015 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша кредитно-фінансова компанія" про:

- визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги №2/В від 15.07.2011р. в частині відступлення права грошової вимоги до 376 боржників;

- застосування двосторонньої реституції в частині відступлення права грошової вимоги до 376 боржників;

- стягнення збитків заподіяних вчиненням правочину під впливом обману у розмірі 975 394,95 грн.;

- зобов'язання повернути права грошової вимоги до 376 боржників;

- стягнення заборгованості із повернення вартості одиничної ціни до 100 боржників у розмірі 184 892,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що частина відступлених за договором відступлення прав вимоги № 2/В від 15 липня 2011 року, права вимоги не були оплачені та не належали відповідачу на момент укладення вказаного договору, про що не було відомо позивачу. Крім того, шляхом обміну електронними повідомленнями, сторонами було погоджено повернення одиничної ціни на загальну суму 184 892,04 грн., однак вказане зобов'язання відповідачем виконано не було.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав просив відмовити у задоволенні позову.

03.04.2015 року через канцелярію до суду від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності № 08 від 02.04.2015 року, у якій останній просить у зв'язку зі спливом позовної давності в частині визнання договору недійсним, повернення 70 302,32 грн. одиничної ціни за повернене право грошової вимоги та 114 589,72 грн. одиничної ціни за неповернене право грошової вимоги, відмовити позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/4936/15-г. Розгляд справи призначено на 06.04.2015р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.04.2015 року відкладено розгляд справи на 27.04.2015 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кредитну Спілку "Альянс Україна".

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2011р. між позивачем (надалі - кредитор) та відповідачем (далі - новий кредитор) (разом - сторони) було укладено договір відступлення прав вимоги № 2/В (надалі - Договір 1, належним чином завірена копія договору в справі), відповідно до п. 1.1., 1.2. якого, на умовах, встановлених даним договором, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами. Права вимоги до боржників належать кредиторові внаслідок їх набуття (придбання) шляхом заміни у відповідному борговому зобов'язанні (кредитному договорі) первісного кредитора чи іншого попереднього кредитора (банка чи небанківської фінансової установи). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах та (або) заміняє сторону у виконавчому провадженні за кредитними договорами, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов'язань боржників за кредитними договорами.

Позивач стверджує, що частина відступлених за договором відступлення прав вимоги № 2/В від 15 липня 2011 року, права вимоги не були оплачені та не належали відповідачу на момент укладення вказаного договору, про що не було відомо позивачу, разом з цим вказує, шляхом обміну електронними повідомленнями, сторонами було погоджено повернення одиничної ціни на загальну суму 184 892,04 грн., однак вказане зобов'язання відповідачем виконано не було. З огляду на викладене просить, визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги №2/В від 15.07.2011р. в частині відступлення права грошової вимоги до 376 боржників; застосування двосторонньої реституції в частині відступлення права грошової вимоги до 376 боржників; стягнення збитків заподіяних вчиненням правочину під впливом обману у розмірі 975 394,95 грн.; зобов'язання повернути права грошової вимоги до 376 боржників; стягнення заборгованості із повернення вартості одиничної ціни до 100 боржників у розмірі 184 892,04 грн.

Відповідач із позовом не погодився і звернувся до суду із відзивом, у якому зазначив, права вимоги перейшли від третьої особи до відповідача з моменту підписання акту приймання-передавання реєстру боржників. Крім того, просить застосувати строк позовної до вимог позивача щодо визнання оспорюваного договору недійсним та повернення одиничної ціни.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як встановлено судом, 11.07.2011 року між Кредитною Спілкою «Альянс Україна» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша кредитно-фінансова компанія (новий кредитор), було укладено договір відступлення прав вимоги № 1/В (надалі - Договір 2, належним чином завірена копія договору в справі), відповідно до п. 1.1., 1.2. якого, на умовах, встановлених даним договором, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах та (або) заміняє сторону у виконавчому провадженні за кредитними договорами, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов'язань боржників за кредитними договорами.

Відповідно до п. 6.1 Договору 2, у відповідності до умов даного договору, кредитор передає (відступає) новому кредиторові права вимоги до боржників, які виникли у кредитора внаслідок укладення з боржниками кредитних договорів та надання кредитором боржникам кредитних коштів, та які входять до портфелю заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 343 381 859, 71 грн., станом на дату підписання сторонами даного договору.

Згідно п. 6.2.1.-6.2.4. Договору 2, за цим договором кредитор передає, а новий кредитор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості. Протягом 3 банківських днів з моменту підписання цього Договору кредитор передає новому кредитору реєстр боржників (додаток № 1 до цього Договору) в електронному та паперовому вигляді. Новий кредитор протягом 3 днів банківських днів з моменту отримання від кредитора реєстру боржників, згідно з п. 6.2.2. цього Договору оплачує кредитору компенсацію в розмірі, визначеному п. 7.1. цього Договору. Кредитор протягом 3 банківських днів з моменту отримання від нового кредитора компенсації, в порядку, визначеному п. 6.2.3. цього договору, в розмірі, визначеному п. 7.1. цього договору підписує та передає новому кредитору акт приймання-передавання реєстру (Додаток № 2 до цього Договору).

Права вимоги переходять до відповідача з моменту підписання сторонами даного договору акту приймання-передавання реєстру (додаток №2 до даного договору), після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому, виконання новим кредитором та кредитором умов, що визначені даним пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається (п. 6.2.6. Договору 2).

Умовами п. 7.1. Договору 2 передбачено, що в якості компенсації за придбання (відступлення) права вимоги, відповідач сплачує позивачеві плату у розмірі, що станом на дату підписання сторонами даного договору складає 14 765 419,97 грн. без ПДВ. При цьому, оплата прав вимоги, які підлягають відступленню згідно даного договору, до кожного окремого боржника, визначається згідно додатку № 1 до даного договору. Процент оплати складає 4,3%.

Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників від 11 липня 2011 року до Договору відступлення прав вимоги № 1/В від 11 липня 2011 року, кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників кредитора від 11 липня 2011 року, на загальну суму заборгованості в розмірі 343 381 859,71 грн. (належним чином завірена копія акту долучена до матеріалів справи).

На виконання умов Договору 2, відповідачем було перераховано третій особі грошові кошти в розмірі 13 541 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками (копії документів долучені до матеріалів справи).

15.07.2011р. між сторонами було укладено договір відступлення прав вимоги № 2/В, відповідно до п. 1.1., 1.2. якого, на умовах, встановлених даним договором, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами. Права вимоги до боржників належать кредиторові внаслідок їх набуття (придбання) шляхом заміни у відповідному борговому зобов'язанні (кредитному договорі) первісного кредитора чи іншого попереднього кредитора (банка чи небанківської фінансової установи). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах та (або) заміняє сторону у виконавчому провадженні за кредитними договорами, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов'язань боржників за кредитними договорами.

Відповідно до п. 6.1 Договору 1, у відповідності до умов даного договору, позивач передає (відступає) відповідачу права вимоги до боржників, що зазначені та які входять до портфеля заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 343 381 859, 71 грн., станом на дату підписання сторонами даного договору.

Згідно п. 6.2.3. Договору 1, відповідач протягом трьох банківських днів з моменту отримання від позивача реєстру боржників, згідно п. 6.2.2. договору оплачує позивачу компенсацію у розмірі, визначеному п. 7.1. даного договору.

Пунктом 6.2.6. Договору 1 визначено, що права вимоги переходять до відповідача з моменту підписання сторонами даного договору акту приймання-передавання реєстру (додаток №2 до даного договору), після чого відповідач стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому, виконання відповідачем та позивачем умов, що визначені даним пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається.

Відступлення права вимоги за даним договором здійснюється без згоди боржників (п. 6.2.7. Договору 1).

Умовами п. 7.1. Договору 1 передбачено, що в якості компенсації за придбання (відступлення) права вимоги, відповідач сплачує позивачеві плату у розмірі, що станом на дату підписання сторонами даного договору складає 16 207 623, 78 грн. без ПДВ. При цьому, оплата прав вимоги, які підлягають відступленню згідно даного договору, до кожного окремого боржника, визначається згідно додатку № 1 до даного договору. Процент оплати складає 4,72 %.

Позивач звертався до відповідача із листом № 01-19-10/11 від 19.10.2011 року, у якому просив надати копію договору, за яким останній набув право вимоги до заборгованостей, які потім були переуступлені позивачу, та підтвердження проведення повного розрахунку за вказаним договором (копія листа в справі).

Також, позивач звертався до відповідача із листом б/н від 11.04.2012 року, у якому просив останнього оплатити існуючу заборгованість в розмірі 1 474 760,42 грн. (копія документу в справі).

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 3.10 вказаної вище Постанови у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Тобто, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Так, позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що відповідачем не було отримано право вимоги за договором про відступлення прав вимоги № 1/В від 11.07.2011 року, оскільки вказане твердження спростовується наданими відповідачем банківськими виписками, згідно з якими набуті права вимоги були оплачені останнім.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, позивачем не доведено наявність та обґрунтованість обставин викладених у позовній заяві та підстав для визнання недійсним договору відступлення прав вимоги № 2/В від 15.07.2011р.

Позовні вимоги щодо застосування двосторонньої реституції та стягнення збитків з відповідача, зобов'язання є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги № 2/В від 15.07.2011р. і також підлягають залишенню без задоволення.

Щодо посилань позивача на те, що деякими боржниками було виконано зобов'язання на користь третьої особи, суд повідомляє наступне.

Згідно з п. 5.1. Договору 1, сторони погодилися, що відповідач відповідає за дійсність переданих новому позивачу прав вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржниками грошової вимоги, право якої відступається за вказаним договором, і яка пред'явлена до виконання позивачем.

З огляду на викладене, відповідач не відповідає за виконання боржниками своїх зобов'язань перед третьою особою.

Щодо посилань позивача про стягнення з відповідача 184 892,04 грн. одиничної ціни, суд відзначає наступне.

Так, відповідно до розділу 9 Договору 1, сторонами погоджено повернення права вимоги за укладеним актом. У зв'язку з цим електронне листування сторін, не може вважатися узгодженням повернення прав вимоги, відповідно до умов Договору 1. З огляду на вказане, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими.

Стосовно застосування строку позовної давності до вимог позивача у справі щодо стягнення 70 302,32 грн. одиничної ціни, слід вказати на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Умовами п. 9.7. Договору 1 встановлено що, протягом 10 робочих днів після підписання сторонами акту, відповідач повертає кошти отримані від позивача відповідно до умов даного договору за відступлення права вимоги по відношенню до боржників, право вимоги яких до яких повернуто (повертається) відповідачу в розмірі, передбаченому у графі «Оплата права грошової вимоги (без ПДВ).

Так, 70 302,32 грн. одиничної ціни, підтверджені актом повернення прав вимоги № 1 від 04.11.2011 року (копія документу в справі).

Отже, відповідач повинен був повернути вказану суму протягом 10 робочих днів після підписання акту, тобто до 18.11.2011 року (включно).

Даний позов пред'явлено позивачем до суду 02.03.2015, тобто поза строком позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Натомість позивачем не обґрунтовано суду підстави поважності пропуску позовної даності на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до частин 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, враховуючи заяву Відповідача, суд застосовує позовну давність та відмовляє в задоволенні даного позову в частині повернення 70 302,32 грн. одиничної ціни.

Заява відповідача по справі щодо застосування строку позовної давності до вимог даного позову в частині визнання договору недійсним та повернення 114 589,72 грн. одиничної ціни за неповернене право грошової вимоги судом не приймаються, оскільки суд відмовляє в задоволенні даного позову по суті в зв'язку з його необґрунтованістю.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.05.2015р.

Суддя Ю.В. Цюкало