ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа № 905/3825/14-908/5859/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Білоножко Г.С., дов. №38 від 01.01.2015 р.

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1931 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.15 року у справі № 905/3825/14-908/5859/14

за позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень", м. Дніпропетровськ,

до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", м. Маріуполь Донецької області,

про стягнення 36 555,62 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року позивач - Державне підприємство "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень" звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча", відповідача, про стягнення 36555,62 грн., з яких:22935,50 грн. - штрафу за неправильно зазначені відповідачем відомості у залізничній накладній про код вантажоодержувача, 13620,12 грн. - додаткових зборів.

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.02.2013 року у справі № 905/3825/14-908/5859/14 (суддя Давиденко І.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 22935, 50 грн. - штрафу, 1146,28 грн. судового збору.

В іншій частині позову - відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто справу в частині стягнення витрат, понесених залізницею з вини відповідача, так як жодною з ухвал господарського суду Запорізької області на позивача не покладався обов'язок надати докази нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.

При цьому, позивач в апеляційній скарзі просить в порядку статті 101 ГПК України долучити до матеріалів справи та надати оцінку доказам, які підтверджують витрати у вигляді додаткових зборів, зокрема, накопичувальну картку № 16129003 від 16.12.2013 року форми ФДУ-92 та відомість плати за користування вагонами №16129006 форми ГУ-46.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.03.2015 року , з урахуванням ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 року про виправлення описки, апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 13.05.2015 року на 11:30 год.

У судовому засіданні 13.05.2015 року представник позивача підтримав апеляційну скарги.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що позивачем ані у додатках до позову, ані в судових засіданнях не були надані суду першої інстанції відомості плати за користування вагонами (контейнерами) форми ГУ-46, які складаються на підставі Пам'яток про користування вагонами (контейнерами) форми ГУ-45, а також акти про затримку вагонів» форми ГУ-23а, акти загальної форми ГУ-23, які, з урахуванням вимог Правил користування вагонами і контейнерами, є належними доказами здійсенння обліку часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними.

Також відповідач зазначає, що відповідно до статті 46 Статуту залізниць України одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Термін вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами користування вагонами і контейнерами.

Таким чином, за твердженням відповідача, вищенаведена стаття прописує обов'язки вантажоодержувача. В даному випадку відповідач є відправником вантажу, у зв"язку з чим він як вантажовідправник не повинен сплачувати додаткові витрати, тобто збір за зберігання вантажу.

Представник відповідача в судове засідання 13.05.2015 року не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №610 про вручення відповідачу копії ухвали від 26.03.2015 року , а також штамп канцелярії на звороті у лівому нижньому куті першого примірника ухвал від 26.03.2015 року та від 30.03.2015 року, і що є відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.09.2009 р. №01-08/530 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів у першому півріччі 2009 р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» належним підтвердженням повідомлення учасників судового процесу про час і місце судового засідання.

А тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача та відповідача, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, у грудні 2013 року на станцію Щебеневий Придніпровської залізниці зі станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці по залізничній накладній № 51492270 відправлено порожні вагони, відправник - Публічне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" (далі ПАТ "ММК ім. Ілліча").

Згідно із залізничною накладною № 51492270 вагони прибули на адресу Державного підприємства «Управління промислових підприємств державної адміністрації залізничного транспорту України» (далі - Трудівське кар'єроуправління «ДП «УПП УЗ»), яке знаходиться за адресою: 71006, Запорізька область, Куйбишевський район , с. Трудове, вул. Леніна, та має залізничних код 3036.

Як зазначає позивач у позовній заяві, вантажоодержувача з кодом 3036 по станції Щебеневий Придніпровської залізниці не акредитовано, тобто не існує, у зв'язку з чим вагон був затриманий до з'ясування вантажоодержувача, про що було складено акт загальної форми № 057 від 09.12.13.

16.12.13. після отримання телеграми № 47 від 16.12.13. зі станції відправлення Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці, в перевізний документ, а саме у графу « 5» були внесені зміни, щодо залізничного коду вантажоодержувача та вагон було видано належному одержувачу - Трудівське кар'єроуправління «ДП «УПП УЗ» - залізничний код « 9796».

Про вищезазначену обставину на Щебеневій Придніпровській залізниці було складено акт загальної форми № 067 від 16.12.13..

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що в зв'язку з невірним зазначенням коду вантажоодержувача та через затримку вагона позивачем було нараховано відповідачу суму штрафу та додаткові збори.

Відповідно до частини 5 статті 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, Транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відносини щодо перевезення вантажів залізницею регулюються, зокрема, Законом України «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 06.04.98. та іншими нормативними актами.

Згідно зі статтею 37 Статуту залізниць, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року №457 під час здавання вантажів для перевезення відправник повинен зазначити їх масу у накладній - основному перевізному документі, який підтверджує укладення договору перевезення вантажу.

Відповідно до пункту 5 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року №644, загальна маса вантажу визначається зважуванням (на вагонних, вантажних та інших вагах) або іншим способом. Тип ваг указується в перевізних документах. Маса вантажу визначається відправником. Про спосіб визначення маси вантажу відправник зобов'язаний зазначити в накладній.

Стаття 2 Статуту залізниць України (далі Статут залізниць) визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

У статті 5 Статуту залізниць зазначено, що на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує Правила перевезення вантажів (наказ Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року №644, далі - Правила) та інші нормативні документи. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно зі статею 6 Статуту залізниць України накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до залізничної накладної № 51492270 вагони прибули в адресу Державного підприємства «Управління промислових підприємств державної адміністрації залізничного транспорту України», яке знаходиться за адресою: 71006, Запорізька область, Куйбишевський район , с. Трудове, вул. Леніна, та має залізничний код 3036.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про залізничний транспорт» розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Статуту залізниць України вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній, а залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів засвідчуються актами.

Згідно зі статтею 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення, невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Відповідно до пункту 2 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року №644 невідповідність маси і кількості наявного вантажу повинна бути засвідчена комерційними актами.

Підставою для покладання на відправника відповідальності за неправильне зазначення ним відомостей про код вантажоодержувача є акти загальної форми, складені у випадках передбачених ст. 129 Статуту залізниць України.

З матеріалів справи вбачається, що на Щебеневий Придніпровській залізниці було складено акт загальної форми № 067 від 16.12.13., відповідно до якого зазначено про зміну кода « 3036» на « 9796».

Таким чином, як вірно встановив місцевий господарський суд, вантажовідправником було невірно зазначено код вантажоодержувача.

Статтею 122 Статуту залізниць України передбачено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Як вже зазначалось, стаття 118 Статуту залізниць України передбачає, що за пред'явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Пунктом 5.5 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року №644, передбачено, що якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту залізниць України. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли. Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Статтею 118 Статуту залізниць України встановлено, що штраф підлягає стягненню у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Як свідчать матеріали справи, за невірно зазначений у залізничній накладній № 51492270 код вантажоодержувача, позивач нарахував відповідачу як вантажовідправнику штраф в розмірі 22935,50 грн. із розрахунку: 4587,10 грн. (провізна плата) х 5 = 22935,50 грн.

Перевіривши розрахунок суми штрафу, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що вказаний розрахунок відповідає вимогам Статуту залізниць України.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення 22935,50 грн. штрафу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата.

Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами користування вагонами і контейнерами.

Під користуванням вагонами (контейнерами) слід розуміти використання відповідного рухомого складу залізниці певним суб'єктом господарської діяльності, у тому числі власником залізничної під'їзної колії, який безпосередньо приймає вагони (контейнери) від залізниці для виконання подальших операцій з ними, а потім повертає їх залізниці.

Час користування, за який цим суб'єктом господарської діяльності вноситься відповідна плата, визначається від моменту прийняття вагонів (контейнерів) від залізниці до моменту їх повернення залізниці.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

У разі затримки вагонів на станції призначення з причин, які залежать від вантажовласника, залізниця складає акт загальної форми ГУ-23, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Згідно з п. 3 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99. N 113, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23. За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді.

Відповідно до п 4. Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99 N 113, відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

Згідно з п. 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644, усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

Однак позивачем не надано суду першої інстанції як доказу нарахування додаткових зборів (13145,16 грн. - плати за користування вагонами, 474,96 грн. - збору за зберігання вагонів) відомостей щодо плати за користування вагонами форми ГУ-46, пам'ятки про користування вагонами форми ГУ-45, накопичувальних карток.

До того ж, акт загальної форми № 057 від 09.12.13. не підписаний відповідачем -вантажовласником, а тому, як вірно зазначив місцевий господарський суд, вищезазначені суми додаткових зборів, не підтверджені документами, а правомірність їх стягнення позивачем не доведена.

У зв"язку з цим господарський суд першої інстанції цілком обгрунтовано відмовив у позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 13145,16 грн. - плати за користування вагонами, 474,96 грн. - збору за зберігання вагонів.

Позивач апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто справу в частині стягнення витрат, понесених залізницею з вини відповідача, так як жодною з ухвал господарського суду Запорізької області на позивача не покладався обов'язок надати докази нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.

Однак, колегія суддів не може погодитися із таким твердженням, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

При цьому, згідно зі статтею 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, що перешкоджають його наданню;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація;

4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Господарський суд може витребувати докази також до подання позову як запобіжний захід у порядку, встановленому статтями 431-4310 цього Кодексу, який також має здійснюватися за клопотанням учасника процесу.

Господарський суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану сторону.

Виходячи зі змісту вказаних норм, у господарському процесі встановлено принципи змагальності та диспозитивності, згідно з якими сторони самі мають надати докази в обгрунтування своєї позиції у справі. При цьому, господарський суд витребовує додаткові докази або за обгрунтованим клопотанням учасника процесу у разі неможливості самостійно надати докази, або в порядку запобіжного заходу, який також здійснюється за клопотанням учасника процесу.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем жодного клопотання про витребування доказів нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу не заявлялось, у зв"язку з чим місцевий госпордарський суд цілком правомірно розглянув справу за наявними доказами.

Позивач в апеляційній скарзі також заявив клопотання, в якому просить в порядку статті 101 ГПК України долучити до матеріалів справи та надати оцінку додатковим доказам, які підтверджують витрати у вигляді додаткових зборів, зокрема, накопичувальну картку № 16129003 від 16.12.2013 року, форми ФДУ-92 та відомість плати за користування вагонами №16129006 форми ГУ-46.

Колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання, дійшла висновку про залишення його без задоволення, зважаючи на таке.

Згідно з частиною 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У пункті 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначено про те, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Однак позивач, надаючи суду апеляційної інстанції додаткові докази, не обгрунтував неможливості їх надання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, а лише послався на невитребування зазначених доказів місцевим господарським судом, чому колегією суддів вже було надано оцінку.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 10.02.2013 року у справі № 905/3825/14-908/5859/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18.05.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.