ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 914/105/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

Кордюк Г.Т.

при секретарі Карпенко В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ № 14/2-343 від 30.03.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2015 року

у справі № 914/105/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Тепловодосервіс", с. Старичі Яворівського району Львівської області

про: стягнення 490 955,82 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Данилевський О.М.- представник на підставі довіреності №14-89 від 18.04.14 року;

від відповідача: Гелемей Ю.М.- представник на підставі довіреності б/н від 09.03.2015 року;

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 23.03.2015 року у справі №914/105/15 (суддя Сухович Ю.О.) позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Тепловодосервіс", про стягнення 490 955,82 грн. задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Тепловодосервіс" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 33 238,46 грн. пені, 17 309,22 грн. три проценти річних, 79 293,94 грн. інфляційних нарахувань та 2 881,73 грн. судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Львівської області від 23.03.2015 року у справі № 914/105/15, позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - подав апеляційну скаргу, з підстав неповноти з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що місцевий господарський суд безпідставно зменшив розмір пені, оскільки дослідив, на думку апелянта, лише ступінь виконання зобов'язання боржником, не оцінивши при цьому об'єктивно чи є дані випадки винятковими, виходячи з інтересів обох сторін. Таким чином, на думку апелянта, судом неправильно застосовано ст. 83 ГПК України, ст. 551, 549 ЦК України та ст. 233 ГК України.

На підставі викладеного, апелянт просить рішення господарського суду Львівської області від 23.03.15 р. у справі № 914/105/15 скасувати в частині відмови у стягненні 14 365,32 грн. пені та прийняти нове рішення яким стягнути пеню в повному обсязі. В решті рішення залишити без змін.

Довідкою про автоматичний розподіл справ між суддями від 16.04.2015 року, справу № 914/105/15 призначено судді-доповідачу Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Желіку М.Б. та Марку Р.І.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.15 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 05.05.15 р..

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Желіка М.Б. у відпустці, у склад колегії для розгляду справи № 914/105/15 замість судді Желіка М.Б. введено суддю Кордюк Г.Т.

Ухвалою суду від 05.05.15 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у ній.

Представникам роз'яснено їх права та обов'язки згідно зі ст. 22 ГПК України.

В судове засідання 19.05.15 року представник апелянта з'явився, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, надав усні пояснення по суті спору.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, наявні в них докази, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановлено судом першої інстанції 28.12.2012р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ТзОВ ,,Енергія-Теплововосервіс'' (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/2844-БО-21, відповідно до п.1.1 розділу 1 якого продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у 2013 році природній газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а відповідач зобов'язувався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до п.2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 128,5 тис.куб.м.

Пунктом 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Згідно п.3.4. договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірника акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно п.5.1. договору ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 19.08.2013 року до вищезазначеного договору, якою сторони погодили зміни в частині предмета Договору, кількісті та якості газу, строку дії договору.

01.11.2013р. між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору купівлі-продажу природного газу №13/2844-БО-21 від 28.12.2012р., відповідно до п.1 якої сторони домовилися викласти п.4.1. ст.4 "Порядок обліку газу" у новій редакції.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем передано природний газ на загальну суму 919 412,50 грн., що підтверджується актами приймання-передачі, а саме: актом приймання-передачі природного газу від 31.01.2013 року на суму 230126,59 грн. актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2013 р. на суму 158433,75 грн., актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2013 р. на суму 129386,49 грн., актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2013 р. на суму 47573,02 грн., актом приймання-передачі природного газу від 31.05.2013 р. на суму 2792,38 грн., актом приймання-передачі природного газу від 30.06.2013 р. на суму 3752,70 грн., актом приймання-передачі природного газу від 31.07.2013 р. на суму 3840,61 грн., актом приймання-передачі природного газу від 31.08.2013 р. на суму 3762,60 грн., актом приймання-передачі природного газу від 30.09.2013 р. на суму 495,55 грн., актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2013 р. на суму 72911,84 грн., актом приймання-передачі природного газу від 30.11.2013 р. на суму 101746,19 грн., актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2013 р. на суму 164590,78 грн.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний гозрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено оплату за газ лише частково, чим порушено умови договору, та станом на 27.11.2014р. сума основного боргу складає 346 412,50 грн.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи 29.12.2014 року сума основного боргу повністю була сплачена відповідачем.

Звертаючись із позовом до суду, позивач не здійснив перевірку суми основного боргу та безпідставно заявив її до стягнення, зазначаючи при цьому у позовній заяві, що такий борг існує станом на 27.11.2014 року.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 346 412,50 грн. основного боргу, оскільки остання була заявлена в той час коли була вже повністю оплачена.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, відповідачем порушено строки виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 79293,94 грн. інфляційних втрат обґрунтованими та вважає рішення суду в частині їх стягнень законним та підставним.

Здійснивши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних частково в сумі 17 309,33 грн.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п.6.1 вищезазначеного договору, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період , за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування пені, судом першої інстанції підставно встановлено, що вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими частково, в сумі 47 483,51 грн. В іншій частині суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Поряд з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення господарським судом Львівської області норм чинного законодавства в частині зменшення розміру пені на 30 % , колегією суддів встановлено, що такі є безпідставними, з огляду на наступне:

відповідно до пункту 1 статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Цивільного Кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кодексом також передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу).

Крім цього, п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені на 30 %, господарський суд першої інстанції прийняв до уваги ступінь виконання основного зобов'язання, важливість збереження господарської діяльності відповідача, як підприємства, а також обставини наявності заборгованості населення й інших споживачів газу перед відповідачем за спожиті послуги.

Вищий господарський суду України у пункті 7 Оглядового листа від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" звертає увагу на наступне. Встановивши причини невиконання відповідачем грошового зобов'язання, а саме надавши належну оцінку тій обставині, що споживачем теплової енергії, яку виробляє відповідач, є переважно населення, а також збитковість господарської діяльності відповідача у зв'язку з наявністю значної заборгованості споживачів за поставлену енергію, суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для зменшення розміру пені на підставі статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83 ГПК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 19.12.2012 № 5023/3165/12).

Таким чином, з врахуванням документальних доказів у справі, колегією суддів встановлено виняткові та інші обставини, які в сукупності можуть бути підставою в даному випадку для зменшення розміру пені, водночас зменшення розміру штрафних санкцій на 30% є достатнім та дієвим засобом стимулювання відповідача до належного і своєчасного виконання умов договорів у майбутньому.

З врахуванням викладеного, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 30% та стягнення з відповідача на користь позивача 33238,46 пені, оскільки при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки судом дотримано баланс інтересів сторін та правомірно зменшено розмір неустойки.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Відповідач додаткових доказів не подав і суду апеляційної інстанції, не обґрунтовував неможливості подання таких доказів суду першої інстанції.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2015 у справі №914/105/15 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків господарського суду Львівської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою, у відповідності до ст. 104 ГПК України, для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 85, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ № 14/2-343 від 30.03.2015 року- залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2015 р. у справі № 914/105/15 - без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скерувати до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 25.05.2015 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.

суддя Кордюк Г.Т.