ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.05.2015 Справа № 920/534/15

за позовом: Приватного ремонтно-будівельного підприємства "Рембуд",

м. Суми,

до відповідача: Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради

м. Суми,

про стягнення 11 345 грн. 57 коп.,

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А

За участю представників сторін:

від позивача: Чірка Є.В. (довіреність № 3 від 05.01.2015 р.);

від відповідача: не прибув;

При секретарі судового засідання Лєпковій О.О.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача 7 231 грн. 50 коп. заборгованості, з яких: 6 163 грн. 94 коп. основного боргу, відповідно до укладеного між сторонами договору № ЛФ-1420 на виконання робіт з поточного ремонту ліфта від 16.05.2014 р.; 957 грн. 35 коп. пені; 92 грн. 21 коп. 3% річних, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

В судове засідання від представника позивача надійшла заява про уточнення (збільшення), згідно якої позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі, з яких: 6 163 грн. 94 коп. боргу, 957 грн. 35 коп. пені; 4 132 грн. 07 коп. інфляційних втрат, 92 грн. 21 коп. 3% річних, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи. Дана заява відповідає вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України і прийнята судом до розгляду. Окрім цього, представник позивача надав в судове засідання оригінали документів для огляду в судовому засіданні. Дані документи судом оглянуті та повернуті представнику.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, письмового відзиву на позов чи заперечень суду не подав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 43, 58). Проте, 28.04.2015 р. представник за довіреністю С.О. Гурнак надіслав клопотання, в якому просить у зв'язку з перебуванням у іншому судовому засіданні відкласти розгляд справи.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За змістом цієї норми господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю у іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою ст. 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст. 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши надані оригінали документів, копії яких долучені до матеріалів справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Між сторонами 16.05.2014 р. був укладений договір № ЛФ-1420 на виконання робіт з поточного ремонту ліфта.

Відповідно до п. 1.1 даного договору, виконавець (позивач) зобов'язується за дорученням замовника (відповідача) виконати роботи з поточного ремонту ліфта, що знаходиться на об'єкті замовника за адресою: м. Суми, просп. М. Лушпи, 30 та зареєстрований за номером № 835, а замовник зобов'язується прийняти такі роботи та оплатити їх вартість на умовах, визначених даним договором.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що загальна вартість робіт (ціна договору) визначена на підставі протоколу погодження договірної ціни та становить 9 407 грн. 14 коп.

Позивач зазначає, що 16.05.2014 р. ПРБП «Рембуд» видано відповідачу рахунок-фактуру за № СФ-0000102 на загальну суму 8 986 грн. 08 коп.

Відповідно до п. 3.1 договору, розрахунки за договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця у наступному порядку: попередня оплата у розмірі 30% від вартості робіт, здійснюється замовником після набрання договором чинності (п. 3.1.1); остаточний розрахунок замовник здійснює з виконавцем на протяз 5-ти банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (п. 3.1.2).

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2014 р. відповідач, платіжним дорученням № 1050, згідно рахунку-фактури позивача № СФ-0000102 від 16.05.2014 р., здійснив перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, як попередню оплату у розмірі 2 822 грн. 14 коп.

Згідно з п. 5.1 договору, приймання-передача виконаних робіт здійснюється після завершення виконавцем виконання повного обсягу робіт, визначеного цим договором, щляхом підписання сторонами акту приймання виконаних робіт (ф. КБ-2в).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі, якщо роботи виконавцем виконані якісно, в повному обсязі, то замовник зобов'язаний прийняти такі роботи та підписати акт приймання виконаних робіт.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29.08.2014 р. сторонами було підписано акт приймання виконаних робіт на загальну суму 8 986 грн. 08 коп., при цьому відповідач не мав жодних претензій щодо якості, дефектів та недоліків у виконаних роботах, внаслідок чого у відповідача виникло грошове зобов'язання з оплатою цих робіт.

Окрім цого, позивач зазначає, що остаточний розрахунок замовник здійснює з виконавцем на протязі 5-ти банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. Проте, відповідач не здійснив перерахунку за виконані позивачем роботи, згідно акту у розмірі 6 163 грн. 94 коп.

Частиною першою ст. 853 Цивільного кодексу України, передбачено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд вважає вимоги позивача правомірними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З наведеною нормою кореспондується і ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, згідно із якою господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідачем не подано аргументованих заперечень проти вимог позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення 6 163 грн. 94 коп. основного боргу суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на підставі ст. ст. 526, 610, 853Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені позивач зазначає, що відповідачем в порушення умов договору не було проведено розрахунків за виконані роботи.

Згідно пункту 7.2 Договору передбачено, що у разі затримки Замовником оплати фактично виконаних робіт при наявності фінансування, Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день затримки.

Тому, позивачем заявлені вимоги по стягненню пені в розмірі 957 грн. 35 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суд вважає за необхідне застосувати у даному випадку приписи ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 Господарського Кодексу України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 2921-ІІІ від 10.01.2002 р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги стосовно стягнення 957 грн. 35 коп. пені є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по Договору № ЛФ-1420 від 16.05.14 р. на виконання робіт з поточного ремонту ліфтів позивач просить стягнути з відповідача 4 132 грн. 07 коп. інфляційних втрат та 92 грн. 21 коп. 3% річних.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги стосовно стягнення 4 132 грн. 07 коп. інфляційних втрат та 92 грн. 21 коп. 3% річних, є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобов'язань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 1 827 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст.509, 526, 549-552, 610, 625, 853 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради (40030, м. Суми, вул. Петропавлівська, 70, ) на користь Приватного ремонтно-будівельного підприємства "Рембуд" (40034, м. Суми, вул. Черепіна, 50Б, ) 6 163 грн. 94 коп. основного боргу, 957 грн. 35 коп. пені, 92 грн. 21 коп. 3% річних, 4 132 грн. 07 коп. інфляційних втрат, а також 1 827 грн. 00 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25.05.2015 року.

СУДДЯ Ю.А. ДЖЕПА