ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.05.15р. Справа № 904/2541/15

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, (м. Новомосковськ, Дніпропетровська область)

до Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство "Сілует", (м. Новомосковськ, Дніпропетровська область)

про визнання дійсним договір про наміри купівлі-продажу нежитлового приміщення

Суддя Дубінін І.Ю.

Представники:

Від позивача: Шпакова О.С. - адвокат (дог. № 25/05 від 25.05.15р.; посвідчення)

від відповідача: Решетило В.В. - юрисконсульт (дов. № 1 від 15.08.14р.)

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до господарського суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство "Сілует" (далі-відповідач), в якому просить суд визнати дійсним договір про наміри купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 січня 2010 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємство "Сілует" в особі директора Товариства ОСОБА_4

Товариство з обмеженою відповідальністю підприємство "Сілует" 29 квітня 2015 року надіслало до суду відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами позивача не погоджується та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд вважає достатніми матеріали справи для слухання справи у відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи представників позивача та відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2010 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Силует" в особі директора Товариства ОСОБА_4 було укладено про наміри купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з умовою в майбутньому нотаріально оформити договору купівлі продажу, про що була укладена розписка, згідно якої директор Товариства ОСОБА_4, зобов'язується передати у власність Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за 10000 доларів США.

Позивач зазначає, що на підтвердження укладення договору про наміри ОСОБА_1 передав, а директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Силует" отримала грошові кошти в якості авансу за частину нежитлового приміщення площею 20 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 4 000 дол. США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до іноземної валюти - долару США становить 32 004, 80 грн.

Факт отримання грошових коштів підтверджується накладною Товариства з обмеженою відповідальністю "Силует" від 29 січня 2010 року.

29 січня 2010 року директор Товариство з обмеженою відповідальністю "Силует" передало у користування позивачу нежитлове приміщення площею 20 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, чим також підтвердила виконання договору купівлі продажу майна.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Силует" в особі директора ОСОБА_4 4 березня 2010 року отримало від позивача в якості авансу за частину нежитлового приміщення площею 20 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 8 800 грн., що підтверджується накладною від 4 березня 2010 року.

15 червня 2010 року відповідач в особі директора ОСОБА_4 отримала від позивача грошові кошти в якості авансу за вказане приміщення в сумі 1 000 дол. США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до іноземної валюти - долару США становить 7 914, 90 грн. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від імені директора ТОВ "Силует" ОСОБА_4

В подальшому відповідно до розписки директора ТОВ "Силует" ОСОБА_4, остання отримала від позивача 27 липня 2010 року грошові кошти в сумі 39 400 грн., 29 липня 2010 року - 7 880 грн., 5 серпня 2010 року - 7 880 грн., 10 листопада 2010 року - 400 грн. та 350 дол. США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до іноземної валюти - долару США становить 2 768,74 грн., 23 січня 2011 року - 1 000,00 грн., 30 листопада 2011 року - 1 850,00 грн., 13 листопада 2012 року - 2 000,00 грн., 30 травня 2013 року - 4 200,00 грн.

Позивач посилається на те, що отримавши в повному обсязі грошові кошти за усним договором купівлі-продажу ОСОБА_4 взяті на себе перед ОСОБА_1 зобов'язання щодо оформлення документації на приватизацію приміщення не виконала, а витратила отримані від потерпілого грошові кошти на власні потреби, заподіявши потерпілому значну матеріальну шкоду, та в подальшому здійснила продаж вказаної частини нежитлового приміщення ОСОБА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року.

Фактично ФОП ОСОБА_1 на виконання договору про наміри купівлі-продажу нерухомого майна було передано відповідачу в особі директора ОСОБА_4 грошових коштів загальним розміром:

- 4 350,00 у доларах США;

- 72 210,00 у гривнях, що на момент передання грошових коштів дорівнювало близько 9 000,00 доларів США.

Таким чином, позивачем на виконання договору було передано відповідачеві грошових коштів більше 13 350 доларів США.

З невідомих причин відповідач ухилився від виконання умов договору про наміри та не оформив угоду купівлі продажу нерухомого майна.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати дійсним договір про наміри купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 укладений 29 січня 2010 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Силует" в особі директора Товариства ОСОБА_4

Приймаючи рішення господарський суд виходить із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що будь-якого письмового договору про наміри від 29.01.2010 року сторонами не укладалося. ОСОБА_1 не надано відповідачу копії вказаного договору, тобто відсутні докази щодо тих обставин, на які посилається позивач.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні данні, на підставі яких встановлюється наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги.

Посилання позивача на розписку від 29.01.2010 року є недоречним, тому що розписка не є належним та допустимим доказом, як то передбачено ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину (договору) не може суперечити діючому законодавству України.

У письмовій формі згідно зі ст. 208 Цивільного кодексу України належить вчиняти правочини між юридичними особами, а також між юридичними та фізичними особами. Крім вищезазначеного, відповідно до ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин який вчинено в письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках встановлених законом.

Позивачем порушено вимоги щодо письмового та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення що розташовано: АДРЕСА_1

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. ОСОБА_1 не надав жодного доказу та не довів жодної обставини, які могли б слугувати позитивному вирішенню його вимог.

12.01.2015 року Новомосковським міськрайонний судом було розглянуто позов ОСОБА_1 з ідентичними вимогами, а саме визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 області дійсним, у задоволенні якого позивачу було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області віл 24.02.2015 року рішення місцевого суду від 12.01.2015 року залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Рішення Новомосковського міськрайонного суду від 12.01.2015 року набрало законної сили.

Відповідно до вимог передбачених ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення справи.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.01.15р. та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.02.15р. по справі № 183/4798/14 встановлено наступне.

Згідно зі ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Тобто, договір купівлі-продажу нерухомого майна є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ст. 640 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Згідно роз'яснень п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстацією, тому вони не є укладеними і не створюють права та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив та обґрунтовано виходив з того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути вчинений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

На обґрунтування своїх позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі - продажу позивач надав розписки про отримання ОСОБА_4 коштів за продаж приміщення площею 20 кв.м., однак надані розписки не відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦК України), не відображає суті правочину, його істотних умов, не містить згоди сторін щодо усіх істотних умов договору кіпівлі-продажу у визначеній формі, оскільки як вбачається з матеріалів справи ТОВ "Силует" продало ОСОБА_6 нежитлове приміщення площею 17,5 кв.м.

При цьому в порядку ст. 220 Цивільного кодексу України суд може визнати лише дійсним договір, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Давши належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права, судами встановлено, що позивачем не доведені обставини для визнання дійсною домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна та відповідно відсутні правові підстави для визнання недійсним укладеного між ТОВ "Силует" і ОСОБА_5 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.04.2014 року та обґрунтовано відмовлено в позові за недоведеністю заявлених вимог.

Частинами 1 та 4 статті 635 Цивільного кодексу України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

У відповідності до ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель", на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що договір про наміри купівлі-продажу нежитлового приміщення не укладався в письмовій формі та не посвідчений нотаріально, що суперечить частині 1 статті 635 Цивільного кодексу України та статтям 209, 657 Цивільного кодексу України.

Отже, враховуючи приписи статті 220 Цивільного кодексу України, даний договір є нікчемним.

Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Крім того, договір підлягає державній реєстрації (ст. 657 Цивільного кодексу України) і тільки тоді буде вважатися укладеним.

Таким чином, вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.01.2010р. недійсним є безпідставними та необґрунтованими.

Викладене є підставою для відмови у задоволенні позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 209, 220, 635, 640, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.06.15р.

Суддя І.Ю. Дубінін