КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2015 р. Справа № 910/22235/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін:

прокурор у справі: Колодяжна А.В. (посвідчення від 01.09.2014 № 028406);

від позивача 1: Притула Г.В. (довіреність від 19.02.2015 № 01/17-0397);

від позивача 2: Махнік М.В. (довіреність від 06.04.2015 № 1523/01);

від відповідача: Осіпчук В.Ю. (довіреність від 30.10.2014 № б/н);

розглядає апеляційну скаргу прокурора Інгулецького району міста Кривого Рогу

на рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2015

у справі № 910/22235/14 (Цюкало Ю.В. (головуючий), судді: Селівон А.М.,

Стасюк С.В.)

за позовом прокурора Інгулецького району міста Кривого Рогу

в інтересах держави

Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

в особі державного підприємства «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ»

до товариства з обмеженою відповідальністю «СПІЛЬНЕ УКРАЇНСЬКО-

РОСІЙСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «СТАН-КОМПЛЕКТ»

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22235/14 позовні вимоги прокурора Інгулецького району міста Кривого Рогу задоволено частково. Вказаний рішенням припинено провадження у справі № 910/22235/14 в частині стягнення з ТОВ «СПІЛЬНЕ УКРАЇНСЬКО-РОСІЙСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «СТАН-КОМПЛЕКТ» на користь ДП «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» основного боргу в сумі 2466155,12 грн в порядку, передбаченому п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Також названим рішенням вирішено стягнути з відповідача на користь ДП «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» 3 % річних в сумі 89660,33 грн та втрат від інфляції в сумі 292630,20 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, прокурор подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2015 у справі № 910/22235/14 та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 у справі № 910/22235/14 прийнято апеляційну скаргу прокурора до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін на 06 травня 2015 року.

В судовому засіданні 06 травня 2015 року прокурором та представниками позивачів надано колегії суддів апеляційної інстанції усні пояснення, згідно з якими підтримали доводи, викладені в скарзі, та просили апеляційну скаргу задовольнити. Представник відповідача у вказаному засіданні надав пояснення, якими заперечив проти доводів, викладених в скарзі, та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27 лютого 2007 року між державним підприємством "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕТРАЛЬ" (далі - учасник-1 або ДП "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕТРАЛЬ") та товариством з обмеженою відповідальністю "СПІЛЬНЕ УКРАЇНСЬКО-РОСІЙСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО "СТАН-КОМПЛЕКТ" (далі - учасник-2 або ТОВ "СТАН-КОМПЛЕКТ") укладено договір про спільну діяльність (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого учасники зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення спільної мети, в строки, порядку та на умовах, визначених Договором.

Згідно з п. 1.2. Договору спільною метою учасників за Договором є виробництво електричної енергії на основі енергії пари, шляхом встановлення на території учасника-1 джерела електричної енергії - електрогенеруючого обладнання.

Також сторонами Договору затверджено розрахунок доплат персоналу, задіяних в експлуатації та обслуговуванні турбогенератора потужністю 12 МВт, який є додатком № 2 до Договору.

Крім того, між учасниками спільної діяльності затверджено розрахунок витрат учасника-1 з оплати праці працівників, задіяних в експлуатації та обслуговуванні турбогенератора потужністю 12 МВт, який є додатком № 1 до Договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2009 по справі № 50/112 затверджено між учасниками 1 і 2 мирову угоду, якою останні внесли зміни до окремих пунктів Договору (далі - Мирова угода). Зокрема, сторони Мировою угодою доповнили розділ 4 Договору новим пунктом 4.2.7 наступного змісту: «Учасник-2 зобов'язується відшкодовувати учаснику-1 вартість ресурсів, що використовуються для виробництва електричної енергії, на підставі розрахунку, який складається учасниками письмово та є невід'ємною частиною (додатком) до Договору».

Також сторонами спільної діяльності укладено протокол технічної взаємодії від 28.01.2011 № 1 (надалі - Протокол).

Пунктом 3 Протоколу передбачено, що учасник-2 щомісячно, до 10 числа наступного за звітним місяця, відшкодовує витрати учасника-1, на оплату праці кваліфікованого персоналу (Додаток 1 до Договору), залученого до участі в експлуатації та обслуговуванні електрогенеруючого обладнання та доплати робочого часу адміністративного персоналу (Додаток 2 до Договору), задіяного в обслуговуванні електрогенеруючого обладнання, за фактично відпрацьований час, згідно письмово затвердженим учасниками кошторисом.

Відповідно до пунктів 13, 14 Протоколу не пізніше 10-го числа після закінчення кожного календарного місяця учасник-1 складає розрахунок його витрат за попередній місяць і направляє його для підписання учаснику-2 разом з актами приймання-передачі послуг, наданих залученими за погодженням учасників третіми особами, якщо послуги третіх осіб не були оплачені учасником-2 безпосередньо після їх надання, і протягом 5 (п'яти) робочих днів учасник-2 підписує отримані розрахунки витрат учасника-1 та протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання такого розрахунку витрат відшкодовує їх учаснику-1.

Так, спір між сторонами судового процесу виник внаслідок, як вказує прокурор, порушення відповідачем грошового зобов'язання за Договором, Мировою угодою та Протоколом за період часу з грудня 2012 року по червень 2014 року. Згідно з твердженнями прокурора, відповідач своєчасно та в повному обсязі не відшкодував витрати ДП "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕТРАЛЬ", понесені останнім у зв'язку із здійсненням щомісячної виплати заробітної плати персоналу, залученому до участі в експлуатації та обслуговуванні електрогенеруючого обладнання, а також доплат робочого часу адміністративному персоналу, за фактично відпрацьований час. Наведене порушення призвело до завдання матеріальної шкоди (збитків) позивачеві 2 на загальну суму 4252543,36 грн.

Отже, наведені обставини призвели до звернення прокурора до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 2 заборгованості в сумі 4252543,36 грн, а також заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача санкцій за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань щодо порядку розрахунків.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище обставин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Статтею 1130 ЦК України та п. 4 ст. 176 Господарського кодексу України унормовано, що суб'єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб'єкта господарювання на умовах, визначених договором про спільну діяльність.

Згідно з ч. 2 ст. 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у томі числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно з п. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За ст. 174 ГК України господарські зобов'язання, зокрема, можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Отже, місцевим судом вірно встановлено, що відповідачем, вже після звернення прокурора до господарського суду, частково погашено заборгованість перед позивачем 2 в розмірі 2466155,12 грн, що підтверджується платіжними дорученнями за №№ 17, 18, 19, 158 від 12.12.2014 року та №№ 27, 28 від 24.12.2014 року, а тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у справі № 910/22235/14 в цій частині підлягає припиненню в порядку, передбаченому п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, тобто у зв'язку із відсутністю предмету спору у вказаній частині.

Відносно решти позовних вимог, тобто про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 1786388,24 грн (4252543,36 грн - 2466155,12 грн), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено вище, згідно з умовами, визначеними в п. 13 Протоколу, позивач 2 зобов'язаний направляти відповідачеві документи, які є підставою для відшкодування учасникові-1 витрат, понесених ним у зв'язку із оплатою праці.

Однак, місцевим судом вірно встановлено, що прокурором і позивачами, як того вимагають приписи статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не доведено і документально не підтверджено факт направлення відповідачеві розрахунків витрат учасника-1 за кожний попередній місяць разом із актами приймання-передачі послуг для їх підписання та відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою праці. Тобто доказів направлення документів, передбачених п. 13 Протоколу, матеріали даної справи не містять.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо відмови прокуророві у позові про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла у зв'язку із невідшкодуванням останнім позивачеві 2 витрат, пов'язаних з оплатою праці, в сумі 1786388,24 грн.

Відносно заявлених прокурором позовних вимог про стягнення з відповідача: пені, 7 % штрафу на підставі ст. 231 ГК України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що місцевий суд вірно відмовив у задоволенні позову прокурора в частині застосування до відповідача санкції на підставі ст. 231 ГК України, оскільки штрафні санкції, передбачені абзацом 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій. Наведена правова позиція викладена у п. 2.2 постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Тобто, виходячи з предмета спору позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій на підставі ст. 231 ГК України заявлено у зв'язку з тим, що на думку прокурора у правовідносинах сторін Договору має місце допущене з боку відповідача прострочення виконання грошового зобов'язання. Однак, як зазначено, вказана норма права застосовується при порушенні лише негрошового зобов'язання.

Отже, рішення місцевого суду в цій частині є обґрунтованим і законним.

Щодо вимог, заявлених прокурором на підставі ст. 625 ЦК України колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 89660,33 грн 3 % річних та 292630,20 грн втрат від інфляції, оскільки мало місце добровільне часткове погашення основної заборгованості.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 910/21431/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛІЯ-БУД» на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/20973/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 у справі № 910/20973/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/20973/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань

Повний текст постанови складено 18 травня 2015 року.