ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Справа № 1/150-09-5361
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"
на ухвалу та постанову у справігосподарського суду Одеської області від 26.12.2014 Одеського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 № 1/150-09-5361 господарського суду Одеської області
за заявою доТовариства з обмеженою відповідальністю "Укрбізнесактив" Селянського (фермерського) господарства "Росинка"
провизнання банкрутом

за участю представників сторін: від Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" - Кошарський О.В.

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.12.2014 у справі № 1/150-09-5361 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Селянського (фермерського) господарства "Росинка", ліквідовано Селянське (фермерське) господарство "Росинка" як юридичну особу у зв'язку з банкрутством, провадження у справі № 1/150-09-5361 припинено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 у справі № 1/150-09-5361 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Одеської області від 26.12.2014 у справі № 1/150-09-5361 - без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПАТ "Комерційний банк "Надра" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило ухвалу господарського суду Одеської області від 26.12.2014 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 у справі № 1/150-09-5361 скасувати, справу № 1/150-09-5361 направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 8 ст. 16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 43 ГПК України.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою господарського суду Одеської області від 23.10.2009 за заявою ТОВ "Укрбізнесактив" порушено провадження у справі про банкрутство Селянського (фермерського) господарства "Росинка".

Постановою господарського суду Одеської області від 20.08.2010 боржника визнано банкрутом, відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ільєнок Л. С.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.04.2014 припинено повноваження арбітражного керуючого Ільєнок Людмили Сергіївни, призначено ліквідатором Селянського (фермерського) господарства "Росинка" арбітражного керуючого Дарієнко Віктора Дмитровича.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановлено, що в ході ліквідаційної процедури ліквідатором частково погашено кредиторську заборгованість за кошти, одержані від продажу майна банкрута, в порядку та черговості, передбаченої ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013), що підтверджено документами, доданими до ліквідаційного звіту.

За результатами роботи ліквідатором надано суду звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута з підтверджуючими документами, а саме - довідками Відділу Держземагенства у Березівському районі Одеської області 25.07.2014, Відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ головного управління МВС України в Одеській області від 14.03.2011, Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Березівського, Іванівського та Миколаївського районів, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 18.06.2014, Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 22.05.2014, Департаменту екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації від 12.05.2014, Департаменту льотної придатності Державіаслужби України від 19.05.2014, ДП "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України" від 20.05.2014, Територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській області від 23.05.2014, ДП "Агенство з ідентифікації і реєстрації тварин" від 26.05.2014, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 27.05.2014, Міністерства доходів і зборів України від 27.05.2014, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті від 15.09.2014, із яких господарським судом встановлено про відсутність у банкрута майна, у зв'язку з чим, неможливе погашення грошових вимог кредитора в порядку ст. 31 Закону про банкрутство.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 31, 32, 40 Закону про банкрутство, дійшов висновку, що звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Селянського (фермерського) господарства "Росинка" слід затвердити, підприємство підлягає ліквідації, а кредиторські вимоги слід вважати погашеними, оскільки майна банкрута для їх задоволення не залишилось.

Крім того, господарський суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в судовому засіданні від 26.12.2014 представник ПАТ "КБ"Надра" повідомив про те, що кредитори мають право на розгляд звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу на засіданні комітету кредиторів.

Зазначені доводи банку судом першої інстанції до уваги не прийнято, ухвала в цій частині мотивована тим, що відповідно до приписів Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013) для затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу рішення комітету кредиторів не передбачено.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, аналізуючи звіт ліквідатора, ліквідаційний баланс банкрута, а також, дослідивши додані до звіту документи, погодився із висновками суду першої інстанції про виконання ліквідатором необхідних дій з виявлення активів Селянського (фермерського) господарства "Росинка" та формування ліквідаційної маси, а також, враховуючи час ліквідаційної процедури та відсутність підстав для її продовження, дійшов висновку про обґрунтованість прийняття оскаржуваної ухвали про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що попереднім ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Ільєнок Л.С. здійснювалися заходи, передбачені ст. 25 Закону про банкрутство, направлені на виявлення, пошук та встановлення майнових активів Селянського (фермерського) господарства "Росинка", повнота та належність яких підтверджена ухвалою господарського суду Одеської області від 30.04.2014 у цій справі, яка набула чинності та скасована у встановленому законом порядку не була. Разом з тим, з моменту свого призначення новий ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Дарієнко В.Д., враховуючи час, який минув з моменту отримання даних щодо майна банкрута, здійснив нові запити до уповноважених державних органів з метою встановлення активів Селянського (фермерського) господарства "Росинка", які належать останньому на праві власності.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що до звіту ліквідатора надано реєстр вимог кредиторів із розмірами погашених вимог, договір про проведення аукціону, договори купівлі-продажу майна банкрута, акт про передання права власності на майно тощо.

Щодо посилання ПАТ КБ "Надра" на незаконність оскаржуваної ухвали, внаслідок незатвердження звіту ліквідатора з боку комітету кредиторів, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що Закон про банкрутство у редакції Закону до набрання чинності Законом від 22.12.2011 р. № 4212-VI, не передбачає обов'язкового схвалення комітетом кредиторів звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута. Закон лише вимагає заслуховування в судовому засіданні думки членів комітету кредиторів, окремих кредиторів. Водночас, господарський суд не зв'язаний такими погодженнями (або ж їх відсутністю) у своїх правових позиціях та у своїх процесуальних діях. Він має їх досліджувати у повному обсязі та обґрунтовано враховувати або ж відхиляти й у разі наявності підстав, визначених ч. 2 ст. 32 Закону про банкрутство, виносити ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає безпідставними висновки судів попередніх інстанцій про наявність в даному випадку правових підстав для затвердження звіту ліквідатора, ліквідаційного балансу банкрута, припинення банкрута, як юридичної особи, та припинення провадження у справі про банкрутство , з огляду на таке.

Згідно ст. 4-1 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення у справі про банкрутство, що є актом правосуддя, повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону до 19.01.2013, ліквідація - припинення діяльності суб'єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна;

ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовується на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Згідно ч. 1 ст. 32 спеціального Закону, після завершення усіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого додаються:

показники виявленої ліквідаційної маси (дані її інвентаризації);

відомості про реалізацію об'єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу; копії договорів купівлі-продажу та акти приймання - передачі майна;

реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів;

документи, які підтверджують погашення вимог кредиторів.

Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якщо за результатами ліквідаційного балансу після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ухвала суду про затвердження звіту ліквідатора і ліквідаційного балансу є за своєю правовою природою судовим рішенням, яке підсумовує хід ліквідаційної процедури, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи.

Затверджуючи звіт ліквідатора, господарський суд повинен дати оцінку належності проведення ліквідатором всієї ліквідаційної процедури, дотримання ним черговості задоволення вимог кредиторів, відповідності законодавству про банкрутство всіх обов'язкових додатків до звіту ліквідатора, зокрема, оцінити повноту пошуку, виявлення майнових активів банкрута, для включення їх в ліквідаційну масу, дати оцінку діям ліквідатора щодо пошуку, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, надати оцінку повноті реалізації ліквідатором активів боржника, а також з'ясувати чи здійснювались ліквідатором заходи для виявлення та повернення дебіторської заборгованості банкрута. Висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення з господарського спору, в тому числі і у справі про банкрутство, повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно частини 1 статті 25 зазначеного Закону, ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; аналізує фінансове становище банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення дебіторської заборгованості банкруту; з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частинами 1, 2 статті 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку. Речі, визначені родовими ознаками, що належать банкруту на праві володіння або користування, включаються до складу ліквідаційної маси. Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Враховуючи вимоги ст.ст. 25, 32 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що розглядаючи ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора, в судовому засіданні господарський суд перевіряє обґрунтованість, правомірність та повноту дій ліквідатора, а також, достовірність змісту ліквідаційного балансу.

Суд касаційної інстанції вважає, що звіт та ліквідаційний баланс, як підсумковий документ, що подається ліквідатором господарському суду в зв'язку з закінченням ліквідаційної процедури, не може бути затверджений господарським судом у відсутності доказів аналізу ліквідатором первісної бухгалтерської документації боржника, а також, у відсутності аналізу судом дій ліквідатора щодо виявлення майна банкрута що підлягає включенню до ліквідаційної маси, а також, його дій щодо пошуку нерухомого, рухомого майна банкрута і дебіторської заборгованості.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановлено, що в ході ліквідаційної процедури ліквідатором частково погашено кредиторську заборгованість за кошти, одержані від продажу майна банкрута, в порядку та черговості, передбаченої ст. 31 Закону про банкрутство (в редакції до 19.01.2013), що підтверджено документами, доданими до ліквідаційного звіту.

Оскільки після погашення кредиторської заборгованості майна та грошових коштів для подальшого проведення розрахунків з кредиторами не залишилось, господарський суд дійшов висновку, з яким в постанові погодився суд апеляційної інстанції, про можливість затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу.

Колегія суддів Вищого господарського суду України із такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується і вважає їх передчасними, зробленим у відсутності правового аналізу та належної мотивації, а також без посилання на конкретні первісні докази, зокрема, судами попередніх інстанцій, в порушення вимог ст.ст. 43, 84 ГПК України, не зазначено, які види майнових активів було виявлено ліквідатором в ході ліквідаційної процедури, яке майно банкрута було реалізовано, вимоги яких кредиторів та в яких розмірах було задоволено в результаті продажу майна банкрута, чи вчинялись ліквідатором заходи для виявлення та повернення дебіторської заборгованості банкрута.

Також, судом першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 43, 84 ГПК України, не зазначено в мотивувальній та резолютивній частинах ухвали вимоги яких кредиторів та на яку суму господарським судом визнано погашеними.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові встановив, що до звіту ліквідатора надано також реєстр вимог кредиторів із розмірами погашених вимог, договір про проведення аукціону, договори купівлі-продажу майна банкрута, акт про передання права власності на майно тощо.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що в порушення вимог ст.ст. 33, 34, 43, 84 ГПК України, в ухвалі та постанові не зазначено якими саме належними та допустимими документами підтверджується реалізація майна боржника, а також, якими первісними документами підтверджено розрахунки із кредиторами боржника, як цього вимагає ч. 1 ст. 32 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", із зазначенням реквізитів даних документів, що свідчить про неповноту дослідження судами матеріалів звіту ліквідатора.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що попереднім ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Ільєнок Л.С. здійснювалися заходи, передбачені ст. 25 Закону про банкрутство, направлені на виявлення, пошук та встановлення майнових активів Селянського (фермерського) господарства "Росинка", повнота та належність яких підтверджена ухвалою господарського суду Одеської області від 30.04.2014 у цій справі, яка набула чинності та скасована у встановленому законом порядку не була. Разом з тим, з моменту свого призначення новий ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Дарієнко В.Д., враховуючи час, який минув з моменту отримання даних щодо майна банкрута, здійснив нові запити до уповноважених державних органів з метою встановлення активів Селянського (фермерського) господарства "Росинка", які належать останньому на праві власності.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що в процедурах банкрутства відповідальність арбітражного керуючого, в даному випадку - ліквідатора, носить індивідуальний характер, виходячи із вимог ст.ст. 1, 3-1, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор є особою, яка отримує винагороду за здійснення ліквідаційної процедури і з дня свого призначення, в силу Закону, повинен особисто вжити всіх заходів для проведення ефективної процедури банкрутства.

Суди попередніх інстанцій зі наданих ліквідатором до звіту та ліквідаційного балансу банкрута довідок Відділу Держземагенства у Березівському районі Одеської області 25.07.2014, Відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ головного управління МВС України в Одеській області від 14.03.2011, Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Березівського, Іванівського та Миколаївського районів, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 18.06.2014, Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 22.05.2014, Департаменту екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації від 12.05.2014, Департаменту льотної придатності Державіаслужби України від 19.05.2014, ДП "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України" від 20.05.2014, Територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській області від 23.05.2014, ДП "Агенство з ідентифікації і реєстрації тварин" від 26.05.2014, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 27.05.2014, Міністерства доходів і зборів України від 27.05.2014, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті від 15.09.2014, встановили відсутність у банкрута майна, для погашення грошових вимог кредитора в порядку ст. 31 Закону про банкрутство, проте, в порушення вимог ст. ст. 32, 34, 43, 84 ГПК України, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних ухвалі та постанові не зазначили змісту даних довідок, не вказали їх реквізитів.

Щодо доводів заявника касаційної скарги - ПАТ "КБ "Надра" про необхідність попереднього обговорення та схвалення на засіданні комітету кредиторів звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає наступне.

Відповідно до ч. 9 ст. 7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", при проведенні процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів, створений відповідно до цього Закону.

Згідно ч. ч. 8, 9 ст. 16 вказаного Закону, до компетенції комітету кредиторів належить прийняття рішення про: вибори голови комітету; скликання зборів кредиторів; підготовку та укладення мирової угоди; внесення пропозицій господарському суду щодо продовження або скорочення строку процедур розпорядження майном боржника чи санації боржника; звернення до господарського суду з клопотанням про відкриття процедури санації, визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, припинення повноважень арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) та про призначення нового арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), надання згоди на укладення арбітражним керуючим значних угод боржника чи угод боржника, щодо яких є заінтересованість; інші питання, передбачені цим Законом.

Рішення зборів (комітету) кредиторів вважається прийнятим більшістю голосів кредиторів, якщо за нього проголосували присутні на зборах (комітеті) кредитори, кількість голосів яких визначається відповідно до частини четвертої цієї статті.

Суд касаційної інстанції зазначає, що з моменту утворення комітету кредиторів саме він, а не окремі кредитори, вважається стороною у справі про банкрутство. Суд повинен давати оцінку рішенням комітету кредиторів та враховувати їх резолюції у прийнятті судових актів у справі, якщо такі рішення відповідають приписам чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013, ліквідатор не рідше одного разу на місяць надає комітету кредиторів звіт про свою діяльність, інформацію про фінансове становище і майно боржника на день відкриття ліквідаційної процедури та при проведенні ліквідаційної процедури, використання коштів боржника, а також іншу інформацію на вимогу комітету кредиторів.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що необхідність подання ліквідатором звіту та ліквідаційного балансу, які є заключними документами, що підсумовують хід ліквідаційної процедури, на розгляд комітету кредиторів випливає із вимог ст.ст. 16, 25, ч. 11 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що в порушення вимог ст. 43 ГПК України та принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судами попередніх інстанцій в тексті ухвали про затвердження звіту ліквідатора та постанови суду апеляційної інстанції не встановлено чи подавав ліквідатор свій звіт та ліквідаційний баланс на розгляд комітету кредиторів та чи приймав останній із цього питання відповідне рішення, та якими документами це підтверджується.

Отже, як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились порушень приписів ч. 1 ст. 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі при затвердженні ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора банкрута всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Суд касаційної інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа - передачі на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" задовольнити.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 26.12.2014 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 у справі № 1/150-09-5361 - скасувати. Справу № 1/150-09-5361 передати на розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді О.В. Білошкап

В.Я. Погребняк