КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 910/2899/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Галкін В.Ю. - довіреність № 2-270 від 29.12.2014;

від відповідача: Шегера І.П. - довіреність № 27-У від 26.12.2014:

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015

у справі № 910/2899/15-г (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 15 041,16 грн.,

У судовому засіданні 19.05.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (далі - ПАТ "УКРТРАНСГАЗ", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про стягнення 15041,16 грн., з яких: 9384,42 грн. - заборгованість за отриману продукцію по договору купівлі-продажу № 351/11-К/283-К від 30.11.2011, 2393,03 грн. - інфляційних втрат, 880,08 грн. - 3% річних, 1726,73 грн. - пені, 656,90 грн. - 7% штрафу.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору купівлі-продажу № 351/11-К/283-К від 30.11.2010 в частині здійснення оплати товару в повному обсязі та у строки, які були встановлені договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 9384,42 грн. - основного боргу, 2708,31 грн. - інфляційних втрат, 836,88 грн. - 3% річних, 1570,52 грн. - судового збору; в решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, дійшов неправомірного висновку про те, що строк позовної давності переривався визнанням боргу відповідачем, через що помилково не застосував строк позовної давності до спірних правовідносин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.05.2015.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.05.2015 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні 19.05.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2011 року між ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" (продавець за договором, правонаступником якого є позивач) та відповідачем - ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" (покупець за договором) був укладений договір купівлі-продажу № 351/11-К/283-К (далі - договір), в порядку та на умовах якого продавець зобов'язався продати, а покупець - прийняти та оплатити вироби металеві та різні інші, визначені сторонами у специфікації до договору.

Згідно п. 3.2 договору, сторони визначили, що загальна сума договору становить 9384,42 грн.

За умовами п. 9.1 укладеного між сторонами правочину, договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2011.

Відповідно до п. 4.2 договору, факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноваженими представниками сторін у день отримання продукції.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання умов договору позивач поставив обумовлений товар, вартістю 9384,42 грн., про що сторонами було складено та підписано видаткову накладну № 4р/12-283-К від 09.12.2011р. на суму 9384,42 грн.

Сторони у п. 3.4 договору обумовили, що продавець після поставки продукції, та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікації до цього договору.

Згідно п. 3.5, покупець здійснює 100 % оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору сторони не подали доказів надання відповідачу рахунку-фактури для оплати товару по видатковій накладній № 4р/12-283-К від 09.12.2011р. на суму 9384,42 грн.

Разом з цим, правомірним є висновок місцевого господарського суду в частині того, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 ЦК України, та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.09.2009р. Верховного суду України по справі №37/405 та постанові від 18.06.2013р. Вищого господарського суду України по справі №923/38/13-г.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що загальними засадами цивільних правовідносин є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України), а відтак відповідач не був позбавлений права звернутися до позивача для надання необхідних розрахункових документів задля того, щоб зі свого боку не порушувати договірні зобов'язання та своєчасно здійснити оплату поставленого товару.

При цьому, умовами договору (п. 3.4.- 3.5.) передбачено, що рахунок-фактура виписується продавцем відразу після поставки продукції та підписання сторонами видаткової накладної. Тоді як необґрунтованими є доводи апелянта про те, що рахунок - фактуру позивач був зобов'язаний надіслати відповідачу протягом 5 днів з моменту поставки продукції, оскільки п'ятиденний термін встановлений умовами договору лише для здійснення 100% оплати товару покупцем. Разом з цим, як було вищезазначено, розділом 3 договору передбачено невідкладне складання рахунку-фактури та надання її покупцю для здійснення оплати (без обов'язку продавця надсилати документи поштовою кореспонденцією або у будь-який інший спосіб та строк).

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає, як обґрунтовані доводи позивача про те, що видаткова накладна містить всі необхідні реквізити для здійснення повного та своєчасного розрахунку відповідачем за отриману продукцію, а відтак відсутність доказів надання позивачем відповідачу окремого рахунку-фактури не припиняє зобов'язань покупця зі своєчасної оплати продукції (а також не позбавляє позивача права на нарахування санкцій за порушення грошового зобов'язання).

Таким чином, правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як обґрунтовано встановив суд першої інстанції (з посиланням на положення ч. 1 ст. 692 ЦК України) з огляду на те, що товар був переданий відповідачу по видатковій накладній № 4р/12-283-К від 09.12.2011р. на суму 9384,42 грн., відтак, у відповідача з наступного дня після одержання товару, тобто з 10.12.2011 виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача - відповідно, вимагати його оплати.

Відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість на суму 9384,42 грн.

Відповідачем не заперечується та обставина, що отримана ним продукція на суму 9384,42 грн. на даний час не сплачена.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи відсутність доказів оплати відповідачем суми 9384,42 грн. заборгованості (що не заперечується відповідачем), суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно задовольнив позов в частині стягнення суми основної заборгованості.

Разом з цим, відповідач заявою від 10.03.2015 заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, вказуючи, що строк позовної давності сплинув 15.12.2014.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 (далі - Постанови Пленуму № 10) за змістом ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 1 ст. 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 ГК України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.4.2 Постанови Пленуму №10 у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом, згідно штемпеля поштового відправлення на конверті - 09.02.2015.

В свою чергу, статтю 264 ЦК України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч. 1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. (п. 4.3 Постанови Пленуму № 10).

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму № 10 роз'яснено, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 14.10.2013 (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за договором купівлі-продажу № 351/11-К/283-К від 30.11.2011р., в сумі 9384,42 грн. (що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи (а.с. 76, 145) та не заперечується відповідачем).

Разом з цим, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що акт звірки взаєморозрахунків від 14.10.2013, підписаний від ДП "УКРАВТОГАЗ" НАК "Нафтогаз України" бухгалтером, до повноважень якого входить ведення бухгалтерського обліку, а не підтвердження або спростування виконання сторонами зобов'язань, що, на думку апелянта свідчить про неправомірність такого акта.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта в цій частині, оскільки скаржником не заперечується, що особа, яка підписала акт звіряння, є посадовою особою відповідача, а саме головним бухгалтером підприємства.

В свою чергу, п. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що головний бухгалтер підприємства, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства, тощо.

При цьому, підпис посадової особи відповідача, також скріплений мокрою печаткою підприємства, чинність якої сторонами не заперечується, що окремо свідчить про дійсність такого акту.

Відтак, висновок суду першої інстанції по переривання строку позовної давності є правомірним та не спростований доводами апелянта.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 6.3 договору визначено, що за порушення строку оплати товару покупець сплачує на вимогу продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за термін несплати на момент заборгованості.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача, зокрема, нараховано: 2393,03 грн. - інфляційних втрат, 880,08 грн. 3% річних за період з 15.12.2011 по 28.01.2015.

Суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем і взятий до уваги судом першої інстанції та дійшов висновку, що вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: інфляційні втрати в сумі 2708,31 грн., та 3% річних у розмірі 836,88 грн. (з вірно визначеним судом першої інстанції періодом нарахування з 09.02.2012 по 28.01.2015 в межах заявлених позивачем періодів).

В частині стягнення решти суми інфляційних втрат та 3% річних за період з 15.12.2011р. по 08.02.2012р., суд першої інстанції обґрунтовано відмовив з посиланням на пропуск позовної давності, оскільки переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.07.2014р. Вищого господарського суду України по справі № 910/4129/14.

У вимогах позивача про стягнення 1726,73 грн. пені за період з 15.12.2011р. по 28.01.2015р. (1141 днів) у розмірі 656,90 грн. та 7% штрафу, заявлених на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, судом першої інстанції також правомірно було відмовлено, враховуючи наступне.

Так, частиною другою статті 231 ГК України, на яку посилається позивач, передбачено відповідальність за порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У п. 2.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014р. по справі №3-14гс14.

При цьому, позивачем було нараховано пеню та штраф у даному випадку за порушення відповідачем зобов'язання з оплати товару по договору (грошового зобов'язання), що виключає можливість визначення розміру штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України.

Тоді як умовами договору відповідальності покупця у вигляді пені та штрафу за невиконання зобов'язання сторонами передбачено не було, у зв'язку з чим вимоги позивач про стягнення штрафних санкцій є необґрунтованими (що також не заперечувалося позивачем в суді апеляційної інстанції).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення 9384,42 грн. основного боргу, 2708,31 грн. інфляційних втрат, 836,88 грн. 3% річних в межах заявлених стороною періодів.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 у справі № 910/2899/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 у справі № 910/2899/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2899/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк