ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2015 р. Справа № 911/1602/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Велетень», Сумська обл., м. Глухів
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Малка-Транс», Київська обл., м. Сквира
про стягнення 1 422 371,88 грн.,
за участю представників:

позивача:Кугай А.В., довіреність №95 від 29.04.2015 року;
відповідача:не з'явилися;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Велетень» (позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою до товариство з обмеженою відповідальністю «Малка-Транс» (відповідач) про стягнення 1 147 495,21 грн. основного боргу, 238 117,27 грн. інфляційної складової боргу, 12 370,20 грн. 3% річних, 24 389,20 грн. збитків, а загалом 1 422 371,88 грн. у зв'язку з неналежним виконанням останнім зобов'язань з оплати поставленого товару за договором поставки (купівлі-продажу) молока №17/14 від 02.01.2014 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.04.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 30.04.2015 року.

Через відділ діловодства господарського суду Київської області 30.04.2015 року від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та уточненого розрахунку боргу, відповідно до якого заборгованість відповідача складає 947 495,37 грн. основного боргу, 385 504,70 грн. інфляційної складової боргу, 14 131,80 грн. 3% річних, 22 358,23 грн. збитків.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.04.2015 року розгляд справи було відкладено на 21.05.2015 року.

21.05.2015 року через відділ діловодства господарського суду Київської області позивач подав уточнений розрахунок боргу, відповідно до якого заборгованість відповідача складає 857 243,52 грн. основного боргу, 460 885,25 грн. інфляційної складової боргу, 14 550,70 грн. 3% річних, 20 799,29 грн. збитків

Представник відповідача у судове засідання 21.05.2015 року не з'явився, відзив на позов не надав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2010 року №01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що нез'явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.01.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Велетень» (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Малка-Транс» (покупець) було укладено договір поставки (купівлі-продажу) молока №17/14 (договір), згідно п. 1.1 якого, продавець зобов'язується поставити товар - молоко коров'яче (сировину), а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити його ціну.

Відповідно до п. 4.2. договору, здійснити оплату поставленого товару не пізніше 15 (п'ятнадцяти) днів з моменту його поставки.

Згідно п. 6.1. договору, підлягає поставці молоко у кількості 2800 тон, ДСТУ 3662-97, щоденно.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2014 року (п. 10.1. договору).

Детально дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач на виконання вимог п. 1.1. договору, з дотриманням положень ст.ст. 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, поставляв, а відповідач приймав товар, що підтверджується спеціалізованими товарними накладними, копії, яких наявні в матеріалах справи.

Як вказує позивач, відповідач належним чином не виконав зобов'язань за договором щодо повної оплати отриманого товару, оплативши товар частково, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 857 243,52 грн.

Детально дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази сплати відповідачем заборгованості за договором поставки (купівлі-продажу) молока №17/14 від 02.01.2014 року у сумі 857 243,52 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правововідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач довів суду та відповідач не спростував належними і допустимими доказами те, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за договором поставки (купівлі-продажу) молока від 02.01.2014 року №17/14 у вигляді боргу у сумі 857 243,52 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором поставки (купівлі-продажу) молока від 02.01.2014 року №17/14 у вигляді боргу у сумі 857 243,52 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позов в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 460 885,25 грн. та 3 % річних в розмірі 14 550,70 грн., які нараховані позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого товару за даним договором у спірний період на підставі ст. 625 ЦК України також є обґрунтованим, і тому підлягає задоволенню.

Відповідно пункту ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, у відповідності до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, з огляду на положення статей 22, 1166 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення. При цьому, витрати потерпілої особи з виправлення пошкодженого майна її засобами і коштами визначаються, виходячи з реальних витрат позивача.

25.03.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Велетень» (позичальник) та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (банк) було укладено договір про вклад депозитний «поточний» №020/Р3-01-03-2-0/30 (депозитний договір).

Відповідно до п. 1.2.4. депозитного договору, в редакції додаткової угоди №120/Р3-01-03-2-0/30/1 від 19.09.2014 року, за користування грошовими коштами депонента банк сплачує проценти у розмірі, що залежить від суми залишку коштів на депозитному рахунку станом на кінець кожного календарного дня зберігання вкладу, а саме: до 100 000 - 1% річних, від 100 000,01 до 1 000 000,00 - 4% річних, від 1 000 000,01 до 10 000 000,00 - 6% річних, від 10 000 000,01 до 20 000 000,00 - 8% річних, від 20 000 000,01 - 8% річних.

Суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт завдання йому матеріальних збитків в розмірі 20 799,29 грн. та реальності їх понесення, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків у розмірі 20 799,29 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що копії документів, які знаходяться в матеріалах справи та надавались позивачем суду в якості доказів, є належними та допустимими письмовими доказами, які стосуються предмета спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані позивачем докази не спростовані та відповідачем протягом розгляду справи не заперечувались.

Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 27 069,57 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача.

Згідно статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року , в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» станом на 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218,00 грн.

Згідно п.п. 2 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, а із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, розмір судового збору за розгляд позовних заяв поданих у 2014 році в господарському суді майнового характеру становить не менше 1 827,00 грн. та не більше 73 080,00 грн.

Оскільки позивачем пред'явлено позовну вимоги про стягнення 1 353 478,76 грн. з урахуванням розрахунку про зменшення позовних вимог, то судовий збір мав бути сплачений в розмірі 27 069,57 грн.

Проте, позивачем подане платіжне доручення №774 від 07.04.2015 року на суму 28 447,44 грн., з якого вбачається, що судовий збір сплачено в розмірі 28 447,44 грн., тобто у більшому розмірі ніж передбачено законом.

Пункт 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, зайво сплачений позивачем судовий збір в сумі 1 377,87 грн. підлягає поверненню позивачу.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Малка-Транс» (09000, Київська обл., м. Сквира, вул. Р. Люксембург, 14, код 25568003)) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Велетень» (41400, Сумська обл., м. Глухів, вул. Матросова, 16, код 03778450) 857 243 (вісімсот п'ятдесят сім тисяч двісті сорок три) грн. 52 коп. основного боргу, 460 885 (чотириста шістдесят тисяч вісімсот вісімдесят п'ять) грн. 25 коп. інфляційних втрат, 14 550 (чотирнадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят) грн. 70 коп. 3% річних, 20 799 (двадцять тисяч сімсот дев'яносто дев'ять) грн. 29 коп. збитків, 27 069 (двадцять сім тисяч шістдесят дев'ять) грн. 57 коп. судового збору.

Повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Велетень» (41400, Сумська обл., м. Глухів, вул. Матросова, 16, код 03778450) з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір в розмірі 1 377 (одну тисячу триста сімдесят сім) грн. 87 коп., що перерахований платіжним дорученням №774 від 07.04.2015 року. Оригінал платіжного доручення №774 від 07.04.2015 року залишити в матеріалах справи господарського суду Київської області №911/1602/15.

Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено: 26.05.2015 р.

Суддя Т.Д. Лилак