ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.05.15р. Справа № 904/1790/15

За позовом Фізичної особи-підприємця Особенка Івана Володимировича, с. Жовтневе Кам'янець-Подільського району Хмельницької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство №7", м. Дніпропетровськ

про стягнення 196 733 грн. 20 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Особенко Іван Володимирович звернулася до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство №7" заборгованість в розмірі 196 733 грн. 00 коп., з яких: 195 720 грн. 00 коп. заборгованість за послуги перевезення, відповідно до умов заявки-договору №К-2602 від 26.02.2014р., 1 013 грн. 20 коп. штрафна санкція за користування чужими коштами, нарахована позивачем на підставі ст. 625 ЦК України; витрати позивача на послуги адвоката в розмірі 15 000 грн. 00 коп. та сплату судового збору покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг перевезення вантажу за заявкою договором від 26.02.2014р. № К-2602 на суму 5600,00 євро.

28.04.2015р. на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги перевезення, відповідно до умов заявки-договору №К-2602 від 26.02.2014р., в сумі 5 600,00 євро, штрафну санкцію за користування чужими коштами, нараховану позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, в розмірі 28,99 євро. Витрати позивача по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Відповідач явку свого повноважного представника в призначені судові засідання не забезпечив та не надав витребувані судом документи.

На адресу суду повернулися конверти з ухвалами, що направлялася на адресу відповідача, з відміткою поштового відділення: "Повернуто, у зв'язку з закінченням строку зберігання".

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, тому що позовна заява з доданими до неї документами і ухвали суду направлялися за юридичною адресою, яка значаться у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 23.03.15р. Згідно стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

В судове засідання 20.05.2015р. представник позивача не з'явився.

13.05.15р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи без участі представника ФОП Особенка І.В.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.14р. між Фізичною особою-підприємцем Особенко Іваном Володимировичем (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство №7" (експедитор) укладено заявку-договір № К-2602 (надалі - заявка-договір), відповідно до умов якої перевізник взяв не себе зобов'язання здійснити на замовлення експедитора перевезення вантажу, фруктів з Іспанії до України, у м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області для важоотримувача ТОВ "Київторгфрукт".

Відповідно до заявки-договору загальна вартість перевезення складає 5600 євро по факту вивантаження машини та після отримання копій акту контролю температури, копії ленти термографа за рейс та сканкопії СМR.

За умовами заявки-договору оплата здійснюється експедитором виключно у випадку надання експедитору оригіналів наступних документів: договору-заявки, СМR, рахунку-фактури, акту виконаних робіт, податкової накладної и лише після митного очищення вантажу та надання його вантажоотримувачу.

Обов'язковою умовою здійснення оплати також є надання виконавцем непошкодженого термографа вантажовідправника та даних термографа, встановленого в автомобілі, яким здійснювалась доставка вантажу, за весь період перевезення у вигляді роздруківки, про що складається відповідний акт.

З міжнародної транспортної накладної СМR А №017131 від 03.03.2014р. вбачається, що 11.03.2014р. вантаж було доставлено у Київську обласну митницю, та того ж дня вантаж отримано ТОВ "КиївТоргФрукт", про що свідчить підпис та печатка вантажоотримувача у вказаній накладній (а.с. 12).

04.12.14р. позивачем на адресу відповідача було направлено оригінали заявки-договору, рахунку-фактури №СФ-16/2 від 03.12.14р., акту прийомки виконаних робіт від 11.03.14р., СМR А №017131 від 03.03.2014р., що підтверджується описом вкладення до цінного листа (а.с.15), які отримані відповідачем 26.12.2014р., про що свідчить підпис представника ТОВ „АТП №7" у поштовому повідомленні № 134 (а.с. 16).

У зв'язку із несплатою відповідачем вартості наданих позивачем послуг перевезення, 20.01.15р. ФОП Особенко І.В. звернувся до відповідача з претензією № 1 від 20.01.2015р., в якій просив сплатити на його користь заборгованість за надані транспортні послуги у розмірі 107 520,00 грн., що станом на дату виставлення рахунку становить 5600,00 євро (а.с. 17). Вказана претензія отримана відповідачем 29.01.2015р., але залишена останнім без відповіді та задоволення (а.с. 18).

В судовому засіданні 14.04.2015р. представник позивача додатково зазначив, що податкова накладна, відповідно до умов заявки-договору, відповідачу не направлялася, оскільки ФОП Особенко І.В. не є платником ПДВ та з моменту державної реєстрації сплачує єдиний податок. Крім того, акт про надання виконавцем експедитору непошкодженого термографа вантажовідправника та даних термографа, встановленого в автомобілі, яким здійснювалась доставка вантажу, за весь період перевезення у вигляді роздруківки, сторонами не укладався, оскільки сторони в усному порядку погодили відсутність у автомобілі, яким здійснювалося перевезення вантажу, термографа. Під час прийняття вантажу до перевезення вантажовідправником та при прийнятті товару вантажоодержувачем, температуру вантажу зазначалася у МТН СМR А №017131 від 03.03.2014р. Жодних претензій по якості чи кількості доставленого вантажу від ТОВ „Київторгфрукт" не надходило.

Таким чином, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, вартість послуг перевезення, наданих позивачем відповідно до умов заявки-договору №К-2602 від 26.02.2014р., не оплати, у з'яку із чим у нього виникла заборгованість в сумі 5 600,00 євро.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних за період з 26.12.14р. по 26.02.1015р. в сумі 28,99 євро.

На час розгляду справи доказів погашення заборгованості відповідача перед позивачем не надано.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши докази, суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини перевезення вантажів та їх експедирування врегульовані главою 32 Господарського кодексу України, главами 51, 65 Цивільного кодексу України, Законом України "Про транспорт", Статутом автомобільного транспорту УРСР, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 27.06.1969р. №401, Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність", а також Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедитування, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до статті 316 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосування штрафних санкцій.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені заявкою-договором майново-господарські зобов'язання перед позивачем з оплати наданих послуг перевезення, чим порушив умови укладеної із позивачем заявки-договору та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 5 600,00 євро основного боргу - є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Водночас, господарський суд зазначає, що, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

За приписами п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. № 18 (зі змінами), ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (пункт 4 частини першої статті 55 ГПК).

При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

У разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

За вказаних підстав, стягненню з відповідача підлягає сума основного боргу у розмірі 5 600,00 євро, що станом на дату звернення позивача із даним позовом до суду - 26.02.2015р. - єквівалентно 190 677 грн. 42 коп., із розрахунку курсу євро до гривні, встановленого Національним банком України на 26.02.2015р. в розмірі 34,04954.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 28,99 євро, нарахованих позивачем за період з 26.12.2014р. по 26.02.2015р., суд зазначає наступне.

За приписами п.8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд України, зазначаючи у листі від 01.03.2015р. "Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014 р.", що аналіз норм ст. 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже, у національній валюті України підлягають обчисленню та стягненню й інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ФОП Особенка І.В. в частині стягнення з ТОВ „АТП № 7" 3% річних в сумі 28,99 євро.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, оскільки позивачем при зверненні до суду із даним позовом, невірно розрахований гривневий еквівалент суми позову, внаслідок чого зайво сплачені 101 грн. 37 коп. судового збору, вказана сума підлягає поверненню позивачу на підставі п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір" шляхом винесення судом відповідної ухвали.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 45, 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство №7" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Березинська, б. 7, ) на користь Фізичної особи-підприємця Особенка Івана Володимировича (32319, Хмельницька область, Камянець - Подільський район, с. Жовтневе, вул. Центральна, б. 8, ідентифікаційний код ) 5600,00 євро (п'ять тисяч шістсот євро), що станом на 26.02.2015р. еквівалентно 190 577 грн. 42 коп. (сто дев'яносто тисяч п'ятсот сімдесят сім грн.. 42 коп.) заборгованості, 3 813 грн. 55 коп. (три тисячі вісімсот тринадцять грн.. 55 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Повернути Фізичній особі-підприємцю Особенку Івану Володимировичу (32319, Хмельницька область, Камянець - Подільський район, с. Жовтневе, вул. Центральна, б. 8, ідентифікаційний код ) з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір у розмірі 101 грн. 37 коп. (сто одну грн. 37 коп.), перерахований згідно квитанції № 3803 від 27.02.2015р., яка знаходиться в матеріалах справи № 904/1790/15.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь
Повне рішення складено - 25.05.15р.