КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 910/13709/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Авдеєва П.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 19.05.2015 року по справі № 910/13709/14 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 23.02.2015 року) по справі № 910/13709/14 (головуючий суддя Нечай О.В., судді Князьков В.В., Бондарчук В.В. )

За позовом споживчого товариства "Діамед"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача дочірнє підприємство "Хумана піпл ту піпл Україна"

про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство "Діамед" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед", третя особа Дочірнє підприємство "Хумана піпл ту піпл Україна" про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

13.02.2015 року представником позивача була подана заява про зміну підстави позову.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі № 910/13709/13 позов задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 16/1 від 09.01.2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" та споживчим товариством "Діамед". Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на користь споживчого товариства "Діамед" витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 218,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, відповідач, товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед", звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду та просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" по справі № 910/13709/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Авдеєва П.В., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 року по справі № 910/13709/14 прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" до провадження і призначено перегляд рішення на 19.05.2015 року.

Споживчим товариством "Діамед" на підставі ст. 96 ГПК України надано до суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі № 910/13709/14 відмовити повністю, а рішення залишити без змін.

Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна" на підставі ст. 96 ГПК України надано до суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому третя особа просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі № 910/13709/14 відмовити повністю, а рішення залишити без змін.

19.05.2015 року від товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" надійшло клопотання про долучення додаткових документів.

19.05.2015 року від товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Клопотання мотивовано тим, що в провадженні господарського суду Миколаївської області відкрито провадження у справі № 915/254/15 про визнання недійсними позачергових загальних зборів споживчого товариства "Діамед" на підставі яких було визнано недійсним договір відступлення права вимоги № 16/1 від 09.01.2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Таким чином, звертаючись до суду з клопотанням про зупинення апеляційного провадження у даній справі відповідач не довів наявності підстав для зупинення, тобто не надав належних доказів того, що розгляд даної справи неможливий до вирішення справи № 915/254/15, а відтак клопотання про зупинення розгляду справи № 910/13709/14 задоволенню не підлягає.

Крім того, треба зазначити, що ухвала про прийняття позовної заяви по справі № 915/254/15 була прийнята після постановлення рішення по цій справі.

Представник відповідача був присутнім в судовому засіданні та надав свої пояснення, якими підтримав доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні надавав свої пояснення та просив рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Представник третьої особи в судовому засіданні надавав свої пояснення та просив рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, виступи представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року по справі № 910/13709/14 - залишається без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.2014 року між споживчим товариством "Діамед" (первісний кредитор, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (новий кредитор, відповідач) було укладено договір про відступлення прав вимоги № 16/1 (договір, а.с. 23, т. 1).

За своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги, про визнання недійсним якого просить позивач, є договором факторингу, укладання якого регулюється Главою 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ст. 1078 ЦК України).

За приписами ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 1.1 договору первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором оренди нежитлового приміщення № 22 від 01.04.2009 року, укладеним між первісним кредитором та дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна" (третя особа).

За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) отримувати від боржника орендну плату, платежі за комунальні послуги, які не входять до складу орендної плати, в тому числі вимагати належного виконання зобов'язань за основним договором (п. 1.2 договору).

Згідно даного договору новий кредитор безоплатно отримує від первісного кредитора право вимоги, що належить останньому (п. 2.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, договір було підписано з боку позивача головою правління позивача Шмаюном Костянтином Миколайовичем, що діяв на підставі статуту, з п. 5.7 якого вбачається, що головою правління здійснюється керівництво товариства, забезпечується виконання рішень Загальних зборів.

09.01.2014 року відбулись позачергові загальні збори членів споживчого товариства "Діамед", оформлені протоколом № 09/01-1, за результатами яких було прийнято рішення про заборону голові правління, будь-яким іншим представникам позивача укладати та підписувати від імені позивача будь-які договори відступлення права вимоги на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед", так як укладення договорів відступлення права вимоги може призвести до несприятливих тяжких економічних наслідків для позивача.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про споживчу кооперацію" споживча кооперація в Україні - це добровільне об'єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України "Про споживчу кооперацію" основним документом, що регулює діяльність споживчого товариства, є статут. У ньому визначається порядок вступу до товариства і виходу з нього, права та обов'язки членів товариства, його органи управління, контролю та їх компетенція, порядок утворення майна товариства і розподілу прибутку, умови реорганізації і ліквідації товариства та інші положення, що не суперечать законодавчим актам України.

Статтею 7 Закону України "Про споживчу кооперацію" визначено, що вищим органом управління споживчого товариства є загальні збори його членів, які приймають статут, визначають розміри вступного і обов'язкового пайового внеску, обирають керівні та контрольні органи товариства, а також вирішують інші питання, пов'язані з його діяльністю. Кожний член користується на загальних зборах споживчого товариства правом одного голосу незалежно від розміру внесеного ним пайового внеску, і це право не може бути передано іншим особам. Для оперативного вирішення питань, що належать до компетенції загальних зборів споживчих товариств (крім питань прийняття статуту, ліквідації, реорганізації та виходу із спілки), можуть скликатися збори уповноважених.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про кооперацію" кооперація базується на таких основних принципах, як, зокрема, рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос).

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про кооперацію" виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

Згідно з ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Отже, враховуючи вищезазначені норми закону, загальні збори позивача можуть приймати рішення з усіх питань, пов'язаних з діяльністю позивача, у тому числі і з тих, що передані до компетенції голови правління.

Не погоджуючись з зазначеним договором споживче товариство "Діамед" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед", третя особа Дочірнє підприємство "Хумана піпл ту піпл Україна" про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

Позивач зазначає, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його було укладено з боку позивача, головою правління позивача, всупереч рішенню Загальних зборів позивача, оформленому протоколом № 09/01-1 від 09.01.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з частин 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає правочин.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Частиною 1 ст. 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року N 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при укладенні договору голова правління позивача діяв з перевищенням повноважень, передбачених статутом та чинним законодавством України, враховуючи існування прямої заборони загальних зборів позивача щодо укладення такого договору, що свідчить про порушення ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, згідно з приписами якої особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності з чим погоджується і колегія суддів Київського апеляційного господарського суду.

Щодо посилань скаржника на те, що протокол зборів від 09.01.2014 року було сфабриковано, то колегія суддів до уваги не бере, оскільки предметом спору даної справи є визнання договору відступлення вимоги недійсним, а не встановлення факту дійсності протоколу зборів, що є предметом розгляду у справі № 915/254/15 у господарському суді Миколаївської області.

Також не беруться до уваги посилання скаржника на кримінальне провадження № 0006382, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України саме вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Внаслідок цього, доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається колегіально за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі № 910/13709/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 23.02.2015 року) по справі № 910/13709/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі № 910/13709/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/13709/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

П.В. Авдеєв