РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015Справа №910/6436/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест»
До 1. Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс»; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс»
Провизнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Перепелицін К.М. - представник за довіреністю;

від відповідача-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Сервіс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс» про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 18.03.2015 року було порушено провадження у справі № 910/6436/15-г та призначено її до розгляду на 06.04.2015 року.

У судовому засіданні 06.04.2015 року представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача-2 30.03.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а 03.04.2015 року подав відзив на позовну заяву та письмові пояснення по справі, відповідно до яких просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте 27.03.2015 року через канцелярію суду подав заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, розгляд якої судом відкладено в наступне судове засідання, а 06.04.2015 року - клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, ухвалою суду від 06.04.2015 року розгляд справи відкладено на 27.04.2015 року.

Представник позивача 24.04.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про залишення позову без розгляду, розгляд якого відкладено судом в наступне судове засідання.

В судове засіданні 27.04.2015 року представник позивача не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 27.04.2015 року розгляд справи відкладено на 18.05.2015 року, визнано обов'язковою явку представника в судове засідання.

Представник позивача в судове засідання 18.05.2015 року не з'явився, проте, 18.05.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про залишення позову без розгляду, посилаючись на те, що позивач не може забезпечити явку свого представника в судове засідання, а розгляд справи у відсутності представника позивача є неможливим.

Представник відповідача-1 проти задоволення клопотань позивача від 25.04.2015 року та від 18.05.2015 року про залишення позову без розгляду не заперечував.

Відповідно до ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо: 1) позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; 2) у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; 4) позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк; 5) позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору; 6) громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягають, оскільки неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 18.05.2015 року просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача-2 в судове засідання 18.05.2015 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 18.05.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача-1, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2015 року між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (сторона-1, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс» (сторона-2, відповідач-2), на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва», укладено договір №ДНП 2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до п. 1.1 сторона-1 надала за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Договір вважається укладеним і набирає чинності 01.02.2015 року і діє до 31.12.2015 року (п. 6.1).

В позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест», з посиланням на ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір №ДНП 2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 30.01.2015 року, обґрунтовуючи позовні вимоги нижчевикладеним.

21.12.2012 року між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (сторона-1, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» (сторона-2, позивач) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва», укладено договір №ДНП 2012-12/13 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до п. 1.1 сторона-1 надала за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Договір вважається укладеним і набирає чинності 01.01.2013 року і діє до 31.12.2013 року (п.6.1); зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді (п.6.2).

Як зазначав позивач, на підставі договору №ДНП 2012-12/13 від 21.12.2012 року, який щорічно переукладався, ним за власний рахунок в період 2011-2015 років був облаштований та експлуатувався паркувальний майданчик, проте, відповідач-2 в 2015 році ухилився від укладення нового договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування або пролонгації договору, що діяв протягом 2014 року.

Доказів продовження строку дії договору №ДНП 2012-12/13 від 21.12.2012 року або укладення між позивачем та відповідачем-1 іншого договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування позивачем не надано.

Натомість, як стверджував позивач, йому стало відомо, що 30.01.2015 року відповідач-1 уклав з відповідачем-2 договір №ДНП 2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, предметом якого є 171 місце для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

На думку позивача, укладений між відповідачем-1 та відповдіачем-2 договір №ДНП 2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 20.01.2015 року є недійсним, оскільки переданий відповідачу-2 паркувальний майданчик облаштований за рахунок позивача, а відповідач-1, уклавши, оспорюваний правочин, передав право на стягнення паркувального збору відповідачу-2 на належному позивачу паркувальному майданчику.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» не довело та не надало суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення оспорюваного ним правочину стороною (сторонами) цього правочину були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довело підстав, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» про визнання недійсним договору №ДНП 2015-02/01 від 30.01.2015 року про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач в позовній заяві просить суд зобов'язати Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування предметом якого є надання права на експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача-1 укласти договір обґрунтовані тим, що відповідач-1 ухиляється від укладення з позивачем договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування предметом якого є надання права на експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на наступний період, чим виходить за межі своєї компетенції.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Стаття 641 Цивільного кодексу України встановлює, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, відповідно до статі 642 Цивільного кодексу України, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначений загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Частиною 3 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини 1 цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно з ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у 20-ти денний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до частини 1 статті 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Пунктом 3 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, з огляду на вище значені норми права, укладення договору для сторони є обов'язковим лише у випадках прямо встановлених законодавством чи домовленістю між сторонами.

З огляду на те, що укладення договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування не входить до переліку випадків, коли укладення договору є обов'язковим, то у суду відсутні підстави у судовому порядку зобов'язати відповідача-1 укласти з позивачем зазначений договір.

Відповідно до ч. 2 статті 14 статті 14 Цивільного кодексу України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

У зв'язку з тим, що у Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» відсутній обов'язок щодо укладення з позивачем договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, то позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» про зобов'язання відповідач-2 укласти договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування задоволенню не підлягають.

Також, позивачем через канцелярію суду було подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій позивач просив суд заборонити відповідачам - Комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Трансшлях сервіс» вчиняти будь-які дії щодо реалізації права на експлуатацію фіксованих місць для паркування за адресою м. Київ, просп. П.Григоренка, 22/20. Заява мотивована тим, що відповідачами можуть бути вчинені дії, що призведуть до нанесення збитків позивачу та неможливості належного виконання рішення у даній справі.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Господарський суд міста Києва дослідивши наявні у справі матеріали, враховуючи те, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, а також те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову, приходить до висновку, що достатні підстави вважати, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду по даній справі - відсутні. А тому, заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову задоволенню судом не підлягає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Спичак О.М.

Повне рішення складено

25.05.2015 року.