ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа № 908/6131/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивач - Саєнко І.М.;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2119 З/1-35) на рішення господарського суду Запорізької області від 04 березня 2015 року по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000", м. Дніпропетровськ

до Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод", м. Запоріжжя

про стягнення 213715,34 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 04 березня 2015 року по справі (суддя Колодій Н.А.) позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000" 180885,44 грн. основного боргу, 3722,83 грн. -3% річних, 29107,07 грн. втрат від інфляції, 19129,22 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Позивач з рішенням господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просив рішення скасувати частково, прийняти нове, про стягнення 19128,78 грн. послуг адвоката. Стягнути з ПАТ "Запорізький електровозоремонтний завод" 7000 грн. за послуги адвоката. Мотивувальну частину рішення змінити.

Будучи належним чином повідомленим, відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про дату і місце судового розгляду був повідомлений належним чином ухвалою суду, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу у відповідності до вимог ст. 101 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, між Приватним акціонерним товариством "Запорізький електровозоремонтний завод" та Товариством з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" було укладено договір поставки № ЗЕРЗ-13-183/19 від 30.08.2013 року (далі - договір).

Згідно пункту 1.1 договору, позивач зобов'язався у 2013 році поставити (передати у власність) відповідачу товари зазначені в специфікації № 1 - додатку до договору, а відповідач повинен - прийняти і оплатити такі товари на умовах договору.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Сторонами договору поставки є постачальник і покупець, які здійснюють підприємницьку діяльність.

Предметом (об'єктом) договору поставки є товар, призначений для підприємницької діяльності або інших цілей, не пов'язаних з особистим та іншим споживанням Зокрема, це продукція, призначена для виробничого споживання (обладнання, матеріали тощо).

Договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як і будь-який інший консенсуальний договір, він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо істотних умов. Цей договір є двостороннім, бо права та відповідні обов'язки виникають для обох сторін договору. Оплатний характер цього договору полягає в тому, що одержану від постачальника продукцію покупець оплачує за погодженими цінами.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Додатковою угодою № 1 до договору сторони узгодили, що ціна договору становить 198391,62 грн, у тому числі ПДВ 20 % 33065,27 грн.

Пунктом 5.1. договору сторони передбачили строк поставки товарів і зазначили, що товар повинен бути поставлений не пізніше 20 (двадцяти ) днів від дня отримання позивачем письмової заявки відповідача на постачання товару.

Пунктом 6.3.1 договору, позивач зобов'язався забезпечити поставку товарів у строки, встановлені договором.

Представник відповідача при прийнятті товару зобов'язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, вказаному у видатковій накладній, розписатися за отримання у видатковій накладній та видати представнику позивача довіреність на отримання даної партії товару (п. 5.3 договору).

Згідно пункту 5.5. договору право власності на товар, зазначений у специфікації № 1 переходить до відповідача з моменту підписання сторонами/представниками видаткової накладної. У разі наявності у відповідача зауважень щодо якості, комплектності, асортименту товару, право власності на товар, зазначений у специфікації переходить до відповідача з моменту підписання відповідачем видаткової накладної.

Позивач передав відповідачу товар на загальну суму 198391,62 грн, що підтверджується підписаними відповідачем видатковими накладними: № 8775 від 11.09.2013 року (на суму 17923,44 грн), № 9234 від 19.09.2013 року (на суму 13442,58 грн), № 9572 від 25.09.2013 року (на суму 13039,92 грн), № 10782 від 15.10.2013 року (на суму 13039,92 грн), № 11893 від 04.11.2013 року (на суму 13442,58 грн), № 11894 від 04.11.2013 року (на суму 8961,72 грн), № 13563 від 02.12.2013 року (на суму 26885,16 грн), № 14482 від 17.12.2013 року (на суму 85136,34 грн), № 14484 від 17.12.2013 року (на суму 6519,96 грн), та довіреностями на отримання матеріальних цінностей № 13333 від 11.09.2013 року, № 13391 від 19.09.2013 року, № 13413 від 24.09.2013 року, № 13528 від 15.10.2013 року, № 13625 від 30.10.2013 року, № 13625 від 10.11.2013 року, № 13871 від 02.12.2013 року, № 13975 від 17.12.2013 року, № 13975 від 17.12.2013 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

Підписані сторонами видаткові накладні та довіреності підтверджують факт прийняття відповідачем товару без зауважень.

Пунктом 3.1. договору зазначено, що відповідач здійснює оплату поставленого товару протягом 60 банківських днів від дати поставки товару. Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженим представником відповідача видаткової накладної.

Позивачем було надано відповідачу для сплати товару рахунки: № 1436710 від 11.09.2013 року, № 1439060 від 19.09.2013 року, № 1431077 від 24.09.2013 року, № 1442061 від 14.10.2013 року, № 1443630 від 29.10.2013 року, № 1443847 від 29.10.2013 року, № 1448013 від 02.12.2013 року, № 1450327 від 17.12.2013 року, № 1450333 від 17.12.2013 року.

Відповідач свої зобов'язання по оплаті продукції виконав частково, перерахувавши на рахунки позивача 17506,18 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2360 від 01.04.2014 року. Внаслідок цього у нього виникла заборгованість в сумі 180885,44 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач 18.09.2013 року надіслав на адресу другого відповідача вимогу про поставлення товару, яка була останнім отримана 24.09.2013 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком (копії містяться в матеріалах справи).

Отже, другий відповідач повинен був здійснити поставку товару у строк до 01.10.2013 року.

Однак, СФГ «ВИД» належним чином не відреагувало на вимогу, не здійснило у встановлений строк поставку товару, грошові кошти не повернуло.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А, тому, вимоги позивача про стягнення 3722,83 грн - 3% річних та 29107,07 грн втрат від інфляції є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог, у зв'язку з чим, суд попередньої інстанції позов слід задовольнив.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат на оплату послуг адвоката в сумі 38258,00 грн., суд першої інстанції задовольнив вимоги в цій частині частково, стягнувши 19129,22 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 38258,00 грн, витрат на послуги адвоката за договором про надання правової допомоги в господарському процесі б/н від 09.09.2014р., укладений між позивачем (замовником) та адвокатом Саєнко Іваном Максимовичем.

При вирішенні даної вимоги, суд виходили з дослідження умов договору, наданих позивачем доказів - довіреності на представництво інтересів позивача, свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю та ордер, платіжного доручення №2200 від 02.12.2014р., яким підтверджується сплата позивачем адвокату Саєнко І.М. грошових коштів в обумовленому розмірі.

Сторони договору про надання правової допомоги мають право визначити будь-який розмір витрат на правову допомогу в господарському процесі, однак, суд може обмежити розмір сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Таким чином, з огляду на обставини справи та встановивши, що сплачені витати порівняно з ціною позову та складністю справи, є неспіврозмірними та достатньо завищеними, також зважаючи на те, що розгляд справи не був тривалим, тому суди дійшли до висновку, що розумним розміром компенсації відповідачем витрат позивача на послуги адвоката для даної справи є 19129,22 грн.

Відповідно до ч.3 ст.48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи, котра є адвокатом, наводиться у ст.1 вказаного Закону, за якою адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зазначені положення містяться також і у ст.28 Правил адвокатської етики.

Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Так, судом встановлено, що до матеріалів справи позивачем додано договір про надання правової допомоги у господарському процесі, відповідно до умов якого, виконавець зобов'язувався надати замовнику правову допомогу у господарському процесі

У договорі сторони погодили прогресивну процентну ставку в розмірі 15% від загальної суми позовних вимог, і враховуючи розмір позовних вимог у сумі 144280,17грн., визначили вартість правової допомоги у розмірі 25386,85грн.

Згідно платіжного доручення №2201 від 02.12.2014 року позивачем було сплачено адвокату Саєнко І.М. 38258,00 грн., як оплату за договором про надання правової допомоги в господарському процесі.

Також, до матеріалів справи адвокатом надані: копія довіреності на представництво інтересів позивача, свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю та ордер.

При цьому, суд врахував, що сторони договору про надання правової допомоги мають право визначити розмір витрат на правову допомогу в господарському процесі, розмір відшкодування названих витрат не повинен бути явно завищеним.

Відповідно до предмету позову в даній справі позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 213715,34 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що сплачені витрати порівняно з ціною позову та складністю справи, є неспіврозмірними та достатньо завищеними.

До того ж, розгляд справи не був тривалим, справу було розглянуто у першому судовому засіданні, в якому і було прийнято рішення по цій справі.

Також, п.1.2 договору визначає перелік правової допомоги, яка надається виконавцем за договором, зокрема: надання правової інформації, правового аналізу, консультацій та роз'яснень по правовим питанням, правового супроводження даного предмету спору; збирання доказів, документів, необхідних процесуальних документів; претензій, позовної заяви з додатками та розрахунками; різного виду актів, листів, заяв, скарг, запитів та клопотань, інших документів правового змісту; надання консультацій на стадії досудового врегулювання спору.

Проте, матеріали справи не містять калькуляції винагороди адвоката Саєнко М.І. щодо надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги у господарському процесі, з якої вбачалося б вивчення адвокатом господарських відносин (включно з документами первинного бухгалтерського та фінансового обліку) між сторонами по справі, заснованих на договорі, що є предметом позовних вимог; надання відповідних консультацій з правових питань; здійснення представництва інтересів замовника для отримання відповідних документів для формування супровідних додатків до позову, інше.

Позивачем жодним чином не доведено факту виготовлення складних процесуальних документів, які потребують відповідних затрат часу, у тому числі, факту досудового врегулювання спору та направлення відповідачу будь-яких претензій, листів тощо.

Більш того, зі змісту вказаного договору вбачається, що позивачем при розрахунку вартості правової допомоги (п.4.1 договору) включено до суми винагороди, суму судового збору та суму на послуги адвоката, так як вказані суми не відносяться до господарського спору, що призвело до нарахування 15%, при визначенні послуг адвоката, на суму судового збору та подвійне нарахування 15% на суму послуг адвоката.

Отже, колегія суддів вважає, що сплачені витрати порівняно з ціною позову та нескладністю справи, є неспіврозмірними та достатньо завищеними, а тому, суд попередньої інстанції визнав розумним розміром витрат на послуги адвоката для даної справи 19129,22 грн, які і стягнули з відповідача у складі судових витрат.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки, доводи скарги спростовані матерілами справи та висновками суду першої інстанції, у той час як судом повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для даної справи, тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 04 березня 2015 року по справі 908/6131/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 25.05.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.