ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015 р. Справа№ 914/577/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Іскра", м. Львів

про стягнення заборгованості.

та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Іскра", м. Львів

до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

про визнання частково недійсним договору

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: Данилевський О.М. - представник

від відповідача: Морочинський А.М. - представник

Рабець В.М. - представник

Зміст ст. 22 ГПК України представникам сторін роз'яснено.

Розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Іскра" про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Іскра" до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання частково недійсним договору.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.02.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.03.2015 року.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду, в судових засіданнях оголошувалася перерва.

16.03.2015 р. від відповідача надійшов зустрічний позов про визнання частково недійсним договору від 30.04.2014 р. № 225/14-ПР. Ухвалою від 17.03.2015 р. прийнято зустрічний позов та його розгляд призначено спільно з первісним на 23.03.2015 р.

23.03.2015 р. представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій він зазначив про повне погашення відповідачем основної заборгованості та просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 715 073, 21 грн., 7 % штрафу у розмірі 2 641 982, 08 грн., 3 % річних у розмірі 188 332, 55 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 599 121, 29 грн. Вказану заяву суд прийняв до розгляду.

27.04.2015 р. продовжено строк вирішення спору, відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України

В судових засіданнях представник позивача (за первісним позовом) позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві та усних поясненнях, проти вимог зустрічного позову заперечив, просив відмовити у їх задоволенні.

Представник відповідача (за первісним позовом) в судових засіданнях позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, вимоги зустрічного позову підтримав, просив їх задоволити з підстав вказаних в зустрічному позові та усних поясненнях. Крім того, 14.05.2015 р. представником відповідача, була подана заява про часткову відмову від позовних вимог зустрічної позовної заяви в частині визнання недійсним абзацу 2 п. 6.1 договору, відповідно до якого «Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу», тому провадження у справі в цій частині підлягає припиненню, а також заява про зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочення виконання судового рішення. Вказані заяви прийняті судом до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулася в господарський суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Іскра" про стягнення 7 144 509, 13 грн. Публічне акціонерне товариство "Іскра" подало зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання частково недійсним договору від 30.04.2014 р. № 225/14-ПР.

В обґрунтування своїх позовних вимог (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) та у запереченнях на відзив позивач за первісним позовом (надалі - позивач) посилається на те, що 30.04.2014 р. між ним та відповідачем за первісним позовом (надалі - відповідач) був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 225/14-ПР (надалі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язується передати у власність відповідачу у 2014 р. природній газ, а відповідач зобов'язаний прийняти і оплатити цей природний газ.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача протягом квітня-грудня 2014 р. природній газ на загальну суму 43 483 250, 39 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.04.2014 р.; від 31.05.2014 р.; від 30.06.2014 р.; від 31.07.2014 р.; від 31.08.2014 р.; від 30.09.2014 р.; від 31.10.2014 р.; від 30.11.2014 р.; від 31.12.2014 р.

Згідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключено грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газу здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Незважаючи на виконання позивачем своїх зобов'язань щодо поставки газу, відповідач свої зобов'язання щодо оплати за природний газ виконав із значним порушенням встановленого договором строку.

Таким чином, за порушення строків виконання грошових зобов'язань, відповідно до п. 7.2. договору, позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 1 715 073, 21 грн. та за порушення строків оплати понад 30 днів здійснено нарахування 7% штрафу у розмірі 2 641 982, 08 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Крім стягнення пені та штрафу, позивач просить стягнути з відповідача, відповідно до ст. 625 ЦК України, 3 % річних в розмірі 188 332, 55 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 599 121, 29 грн.

Щодо вимог зустрічного позову, то заперечуючи проти їх задоволення, позивач (за первісним позовом) посилається на те, що можливість одночасного стягнення пені ті штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. Крім того, позивач зазначає, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, суб'єкти господарських відносин при укладені договору наділені правом з метою забезпечення виконання господарських зобов'язань на встановлення договірної штрафної санкції, яка не суперечить вимогам законодавства.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та у зустрічному позові з урахуванням заяви про часткову відмову від зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним пунктів 6.1 та 7.2. договору зазначив, що зміст договору, повинен відповідати умовам типового договору, затвердженого Національною комісією регулювання електроенергетики України.

Проте, пункти 6.1. та 7.2 укладеного між сторонами договору суперечать змісту типового договору, зокрема щодо визначення періоду нарахування пені, а також збільшення розміру штрафних санкцій шляхом встановлення штрафу.

На думку відповідача, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань в господарських відносинах стягуються виключно у формі пені та їх розмір обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ.

Заперечуючи первісні позовні вимоги відповідач також посилається на те, що позивачем в розрахунку пені та 3% річних не вірно визначено період їх нарахування, оскільки включено день фактичної оплати вартості газу. Також, позивачем при розрахунку інфляційних втрат не правильно визначено періоди їх нарахування.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги первісного та зустрічного позовів слід задоволити частково, виходячи із наступних мотивів:

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 ГК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що 30.04.2014 р. між сторонами був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 225/14-ПР, за умовами якого (розділ 1) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача протягом квітня-грудня 2014 р. природній газ на загальну суму 43 483 250, 39 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.04.2014 р.; від 31.05.2014 р.; від 30.06.2014 р.; від 31.07.2014 р.; від 31.08.2014 р.; від 30.09.2014 р.; від 31.10.2014 р.; від 30.11.2014 р.; від 31.12.2014 р.

Порядок та умови проведення розрахунків погоджені сторонами в розділі 6 договору, згідно з п.6.1 якого оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 30% попередньої оплати вартості планових обсягів поставки природного газу за 5 днів до початку місяця поставки газу. Решта 70% вартості планових обсягів поставки природного газу сплачується покупцем протягом місяця поставки газу (оплата в розмірі по 35 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки). Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В розділі 7 договору сторони встановили відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Зокрема, в п. 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п.6.1 умов цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Порядок вирішення спорів між сторонами наведений в розділі 9 договору. Так, у відповідності до п.9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Відповідно до п.11.1 договору останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 квітня 2014 року і діє в частині поставки природного газу до 31 грудня 2014р., а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

Судом встановлено що відповідачем було допущене порушення умов договору щодо оплати коштів за отриманий природний газ, а саме - прострочено терміни оплати.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позивачем, відповідно до ст. 625 ЦК України, було нараховано відповідачу 3 % річних в розмірі 188 332, 55 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 599 121, 29 грн.

В п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У вказаній постанові також зазначено, що у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Позивачем при розрахунку інфляційних втрат застосовано рекомендації викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р щодо порядку застосування індексів інфляції, а не рекомендації викладені у п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». Зважаючи на відсутність законодавчого визначення порядку нарахування інфляційних, суд виходить з принципу, що право вибору порядку застосування тих чи інших рекомендацій (методик) при розрахунку інфляційних втрат належить кредитору.

Таким чином, в частині позовних вимог стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 2 599 121, 29 грн., суд вважає їх обґрунтованими, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення повністю.

Щодо стягнення 3 % річних в розмірі 188 332, 55 грн. та пені в розмірі 1 715 073, 21 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Позивачем при розрахунку 3% річних та пені в період прострочення заборгованості включено день фактичної оплати вартості газу, у зв'язку з чим їх розрахунок проведено невірно, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в розмірі 184 789, 77 грн. Щодо пені, то з урахуванням необхідності виключення при її нарахуванні дня фактичної оплати за поставлений газ, правильний розмір нарахованої пені повинен становити 1 680 003, 90 грн.

Розгляд та аналіз позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 2 641 982, 08 грн. суд вважає за необхідне проводити з урахуванням вимог зустрічного позову.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою для визнання п.7.2 договору недійсним в частині щодо 7% штрафу, позивач вказує на те, що невиконання відповідачем договірного грошового зобов'язання має саме грошовий характер, тому застосування до відповідача штрафної санкції, передбаченої ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за прострочення грошового зобов'язання є неправомірним і в цій частині Договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що у разі, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В даному випадку застосування до відповідача, як боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за наявності у сукупності наступних умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. З цим узгоджуються і правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 27.04.2012 р. у справі № 06/5026/1052/2011, на які посилається позивач, про те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України.

Таким чином, посилання позивача на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, є не обгрунтованим, оскільки така форма відповідальності, як одночасне стягнення пені та штрафу у розмірі 7% відсотків застосовується, як уже зазначалося, лише за порушення не грошових зобов'язань, тоді як зобов'язання відповідача за договором є грошовим, (аналогічна правова позиція наведена в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Тобто, встановлений в п.7.2 договору штраф не відповідає вимогам ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки вказана норма передбачає можливість встановлення відповідальності у вигляді 7 % штрафу за прострочення виконання не грошового зобов'язання, тоді як зобов'язання позивача за договором є грошовим.

Позивач у письмових запереченнях на зустрічний позов зазначає, що спірний договір, зокрема, п.7.2 договору, є правомірним, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 Цивільного кодексу України. Проте, ним не враховано, що дія вищевказаного принципу обмежена вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зміст п. 7.2 спірного Договору в частині стягнення з відповідача за прострочення понад 30 днів штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу прямо суперечить положенням ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та абзацу 3 ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, а тому не може вважатися належною формою реалізації сторонами принципу свободи договору, тому в цій частині договір має бути визнаний недійсним.

Щодо інших вимог зустрічного позову, то судом встановлено, що спірний договір, зокрема в пунктах 6.1. та 7.2. містить елементи Типових договорів, затверджених постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України від 07.10.2011 р. № 1580 (чинної на момент укладення та чинності договору) та від 05.07.2012 р. № 849, деталізує їх положення, тобто відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову в цій частині.

Зважаючи на визнання судом недійсним п. 7.2 договору в частині стягнення з відповідача за прострочення понад 30 днів штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу в сумі 2 641 982, 08 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи із приписів вказаних вище норм та враховуючи, що відповідачем повністю погашена основна заборгованість, а також те, що представлені відповідачем докази свідчать про зниження обсягів реалізації ним електролампової продукції, а як наслідок - суттєве зменшення обігових коштів, труднощі щодо оплати податків, заробітної плати, енергоносіїв, сировини і матеріалів, що підтверджується показниками фінансової звітності, суд вважає що клопотання відповідача про зменшення неустойки слід частково задоволити. Крім того, судом також враховані інтереси позивача, його важкий матеріальний стан, що підтверджений долученими до справи доказами. Однак при зменшені суми неустойки, що підлягає стягненню з відповідача суд виходить з того, що боржник не звільняється від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, оскільки в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню. Таким чином, суд вважає за необхідне, як виняток, зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50 %; сума що підлягає до стягнення з відповідача становить 840 001, 97 грн.

Зважаючи на викладене, первісний позов слід задоволити частково, поклавши судовий збір на відповідача пропорційно до задоволених вимог, зустрічний позов слід задоволити частково залишивши судовий збір за відповідачем.

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Розглянувши заяву представника відповідача про відстрочення виконання судового рішення на 60 місяців, заслухавши думку представників сторін, зокрема заперечення представника позивача щодо вказаного відстрочення, суд вважає, що заява відповідача підлягає частковому задоволенню. При цьому суд виходить із важкого фінансового стану відповідача, що підтверджений доказами, що долучені до справи, та неможливості одномоментної сплати на користь позивача суми, що перевищує 3,5 млн. грн. В той же час суд вважає за необхідне врахувати інтереси позивача, його важкий фінансовий стан, спричинений неналежним виконанням зобов'язань дебіторами позивача, зокрема відповідачем, тому виконання рішення в частині первісного позову необхідно розстрочити терміном на 6 місяців, шляхом сплати Публічним акціонерним товариством "Іскра" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" суми заборгованості в розмірі 3 669 222, 63 грн. щомісячно в розмірі 611 537, 10 грн.

Враховуючи вищезазначене, керуючись, ст.ст. 49, 60, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Іскра» (79066, м. Львів, вул. Вулецька, 14, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суму в розмірі 3 669 222, 61 грн., з яких:

- 840 001, 95 грн. - пені;

- 184 789, 77 грн. - 3% річних;

- 2 599 121, 29 грн. - інфляційних втрат;

- 45 309, 60 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

4. Зустрічний позов задовольнити частково.

5. Визнати недійсними п. 7.2 договору від 30.04.2014 р. № 225/14-ПР в частині слів « а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу» .

6. Провадження у справі щодо визнання недійсним абз. 2 п. 6.1 договору

припинити у зв'язку з відмовою від зустрічного позову в цій частині.

7. В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовити.

8. Розстрочити виконання судового рішення терміном на 6 місяців шляхом

сплати Публічним акціонерним товариством «Іскра» (79066, м. Львів, вул.

Вулецька, 14, ) на користь Публічного акціонерного

товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001,

м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суми в розмірі

3 669 222, 61 грн., наступним чином:

- травень 2015 р. - 611 537, 11 грн.;

- червень 2015 р. - 611 537, 10 грн.;

- липень 2015 р. - 611 537, 10 грн.;

- серпень 2015 р. - 611 537, 10 грн.;

- вересень 2015 р. - 611 537, 10 грн.;

- жовтень 2015 р. - 611 537, 10 грн.

9. Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 21.05.2015 року.

Суддя Манюк П.Т.