РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2015Справа №910/17567/14
За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

Фонду державного майна України

до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська

міська рада профспілок"

третя особа-1 - Міністерство молоді та спорту України.

третя особа-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Деміс Груп"

про визнання права власності

Головуючий суддя Борисенко І.І.;

Судді: Ковтун С.А.;

Паламар П.І.

Представники сторін:

від прокуратури - Вакулюк Д.С.;

від позивача - Шевчук О.М.;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи-1 - Джевага В.В;

від третьої особи-2 - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на готель (літ. «А»), площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві; градирню площею 58 кв.м, енергоблок (літ. «Б»), площею 2220 кв.м. по вул. Мельникова, 46 у м. Києві; спорткомплекс (літ. «Б»), площею 3 438,7 кв.м. та спортклуб (літ «В»), площею 1 206 кв.м. по вул. Мельникова, 48 у м. Києві (надалі - спірне майно).

Як на підставу обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що спірне майно відносилось до майнового комплексу загальносоюзної громадської організації відповідно до Постанови ХІХ з'їзду профспілок СРСР від 27.10.1990р. «Про особливості профспілок СРСР», статуту профспілок СРСР та є державною власністю в силу вимог Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані та території України», Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1191 «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України», Постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організації колишнього Союзу РСР, розташовані та території України», Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 «Про майно загальносоюзних громадських організації колишнього Союзу РСР», у зв'язку з чим прокурор вказує на наявність підстав для визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на спірне майно.

Також, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор зазначив, що рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2007р. у справі №3/139 та рішення господарського суду міста Києва від 02.08.2007р. №3/356, якими за відповідачем визнано право власності на спірне майно, не позбавляє можливості поновлення у судовому порядку права власності держави на нерухомість, оскільки Фонд державного майна України не був стороною у вказаних справах.

Відповідач проти позову заперечив, послався на те, що останній є законним власником спірного майна, право власності на вказане майно визнано за відповідачем рішеннями господарського суду міста Києва №3/319 від 06.03.2007р., №3/356 від 02.08.2007р., відповідачу видано реєстраційне посвідчення на спірне майно органом технічної інвентаризації. Отримавши державну реєстрацію власності, відповідач встановив своє право на майно шляхом підтвердження цього права державою через органи державної реєстрації. Також, відповідач зазначив, що Київміськпрофрада, як профспілкова організація не була організацією союзного підпорядкування і майно не було державною власністю, в силу ст.ст. 87, 97 ЦКУРСР та положень статутних документів радянських профспілок, згідно яких профспілки не підпорядковувались державі, а тільки взаємодіяли з нею у певних питаннях.

Фонд державного майна надав письмові пояснення по суті спору, заявлені позовні вимоги прокурора підтримав в повному обсязі, серед іншого зазначив, що оскільки питання щодо суб'єктів права власності готелю, градирні, енергоблоку, спортклубу, спорткомплексу по вул. Мельникова, 44-46, 48 у м. Києві на законодавчому рівні не врегульовано, то зазначене майно є державною (загальнодержавною) власністю і тому здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Ухвалою суду від 06.11.2014р. призначено колегіальний розгляд справи.

Ухвалою суду від 27.11.2014р. залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство молоді та спорту України.

Від Міністерства молоді та спорту України надійшли письмові пояснення, в яких третя особа-1 підтримала заявлений прокурором позов, з підстав викладених у позовній заяві, зазначивши, що спірний об'єкт мав статус державної (загальнодержавної) власності, у зв'язку з цим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним, до того ж 17.03.2014р. рішенням господарського суду міста Києва за позовом прокурора міста Києва і інтересах держави, за зверненням Міністерства молоді та спорту визнано право власності за державою в особі Фонду державного майна на будівлю льодового палацу (літера А), площею 8422,80 (вул. Мельникова, 46).

Ухвалою суду від 11.02.2015р. залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Деміс Груп». Письмові пояснення від третьої особи-2 до суду не надійшли.

Розгляд справи неодноразового відкладався.

Про призначене судове засідання на 22.05.2015р. представники сторін повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Спірне майно побудовано з радянських часів та перебувало у віданні організації профспілок СРСР, що підтверджується актами прийняття об'єктів до експлуатації, які містяться в матеріалах справи.

18.11.1990 року тобто до прийняття вищенаведених нормативних документів Загальна Конфедерація профспілок СРСР і Федерація незалежних профспілок України уклали договір, яким закріпили за останньою на праві власності майно згідно переліку в якому є спірне майно. Цим було підтверджено відсутність прав загальносоюзних профспілкових органів на майно українських профспілок. Відповідач Київіміськпрофрада, як профспілкова організація не була організацією союзного підпорядкування і майно не було державною власністю,на що вказує і викладене вище, а також положення установчих документів радянських профспілок, згідно яких профспілки не підпорядковувались державі, а тільки взаємодіяли з нею у певних питаннях

Спірне майно з моменту його створення було в державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника (ст. 225 Цивільного кодексу УРСР, ст. 4 Закону України "Про власність").

Спір у справі стосується права власності на нерухоме майно - готель (літ. «А»), площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві; градирню площею 58 кв.м, енергоблок (літ. «Б»), площею 2220 кв.м. по вул. Мельникова, 46 у м. Києві; спорткомплекс (літ. «Б»), площею 3 438,7 кв.м. та спортклуб (літ «В»), площею 1 206 кв.м. по вул. Мельникова, 48 у м. Києві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Визначення в актах приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченої будівництвом (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-цивільного призначення від 29.12.1981р., 30.09.1989р. замовником такого будівництва ДСТ "Зеніт", та ДСО «Авангард» не спростовує наведеного висновку суду, адже надання особі статусу замовника будівництва з огляду на фінансування такого будівництва іншою особою (в даному випадку державою) та відсутність будь-яких домовленостей не має своїм наслідком набуття такими замовниками права власності на збудоване майно.

Посилання відповідача на положення постанови Президії Ради Загальної конференції професійних спілок СРСР від 18.11.1990 р. "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном" не свідчить про наявність волі держави чи уповноваженого нею органу на передачу спірного майна у власність будь-якій з профспілкових організацій, оскільки такі акти приймалися без волевиявлення держави.

Тобто, власник (держава) не вчиняла дій, спрямованих на передачу (відчуження) спірного майна

Отже, правовий режим майна, збудованого за державні кошти в 1981 році, не змінювався та не міг змінитися лише у зв'язку із створенням Федерації незалежних професійних спілок України та включення його в перелік переданого Федерації майна.

Така зміна могла мати місце виключно у спосіб, передбачений діючим законодавством, а існування обставин з якими законодавство передбачало можливість вибуття права власності на спірне майно відповідачем не надано.

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990р. визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990р. "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про власність" національне багатство України: земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, основні засоби виробництва у промисловості, будівництві, сільському господарстві, транспорті, зв'язку, житловий фонд, будівлі та споруди, фінансові ресурси, наукові досягнення, створена завдяки зусиллям народу України частка в загальносоюзному багатстві, зокрема в загальносоюзних алмазному та валютному фондах і золотому запасі, національні, культурні та історичні цінності, в тому числі й ті, що знаходяться за її межами, є власністю народу України.

Згідно із п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 р. №311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 р. "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 р. "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається. Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, а тому залишилося у державній власності.

З урахуванням постанови Верховної Ради України "Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності" від 14.02.1992 р. функція по управлінню державним майном покладена на Кабінет Міністрів України, а після набрання чинності постановою Верховної Ради України "Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України" від 07.07.1992 р. - Фонд державного майна України.

Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України від 10.09.1991 «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території нашої країни, є державною власністю України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного майна шляхом передачі його Об'єднанню не надано, а тому згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про власність" (чинні на момент закріплення майна за Київською міською радою профспілок) відсутні підстави вважати таке майно правомірно набутим Об'єднанням.

Крім цього, відповідно до ст. 4 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" встановлено, що рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 р. "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Пунктом 1 постанови Верховної Ради Української РСР "Про реалізації Закону "Про економічну самостійність Української РСР" від 03.08.1990 р. №143-ХІІ встановлено, що всі дії суб'єктів господарських відносин, які суперечать державному суверенітету та економічним інтересам Української РСР, визнаються недійсними і забороняються.

Таким чином, як рішення Президії Ради Загальної Конфедерації професійних спілок СРСР, оформлене постановою №2-1а від 18.11.1990 р., так і рішення Президії Федерації профспілок України, оформлені постановами №П-3-5 від 24.03.1993 р., №П-22-26 від 17.05.2005 р. є незаконними в частинах, що стосуються спірного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Встановлена судом незаконність актів Президії Ради Загальної Конфедерації професійних спілок СРСР та Президії Федерації профспілок України (постанови №2-1а від 18.11.1990 р., №П-3-5 від 24.03.1993 р., №П-22-26 від 17.05.2005 р.) в частинах, що стосуються спірного майна, в силу положень ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України виключає можливість їх застосування у спорі.

При цьому, суд відзначає безпідставність посилань прокурора на недотримання постанов Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10.04.1992 р. №2268 та "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 р. №3943, оскільки такі постанови стосуються майна, яке належало на праві власності громадським організаціям колишнього Союзу РСР (в т.ч. профспілкам), в той час як спірне майно не вибувало із державної власності (профспілки ніколи не набували права власності на нього), а тому наведені постанови не поширюються на спірні правовідносини.

Також, не застосовується до даних правовідносин дія постанови Верховної Ради УРСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 р. № 506, якою до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна встановлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління. Вказаний нормативно-правовий акт спрямований на заборону відчуження державного майна за ініціативи чи за участі органів державної влади, в той час, як в даному випадку зміна форми власності державного майна відбулася без участі органів державної влади (з порушенням ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про власність").

За таких обставин, спірне майно є державною власністю, уповноваженим органом управління яким є Фонд державного майна України, вибуло з володіння держави поза її волею, з порушенням наведених норм законодавства.

Посилання відповідача на рішення господарського суду міста Києва №3/139 від 06.03.2007р., №3/356 від 02.08.2007р. якими визнано за Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада професійних спілок" (правонаступником якого є Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок») право власності на об'єкт нерухомого майна, підприємства "Дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок м. Києва "Авангард" Київської міської ради профспілок, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 46 (44, 48) та на Готель (літера "А"), площа - 783,40 кв. м., вул. Мельникова, 46: енергоблок (літера Б), площею 2 220 кв. м., градирня площею 58 кв. м.; вул. Мельникова, 48: спорткомплекс (літера Б) площею 3 438,70 кв. м., спортклуб (літера В) площею 1 206 кв. м., судом відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

З огляду на викладені положення вбачається, що умовою набуття фактами, встановленими рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду однієї справи, преюдиціального значення під час розгляду іншої справи є участь у таких справах тих самих сторін.

Обставини на яких ґрунтується рішення суддів у справах №3/139 від 06.03.2007р., №3/356 від 02.08.2007р. пов'язані з оцінкою доказів, з якими суд не зв'язаний в силу вимог ст. 43 ГПК України.

Таким чином, правові підстави вважати встановлені рішеннями господарського суду міста Києва №3/139 від 06.03.2007р., №3/356 від 02.08.2007р факти преюдиціальними під час розгляду даної справи відсутні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлені судом обставини незаконності вибуття спірного майна із власності держави та наступне розпорядження ним відповідачем без відповідних правових підстав свідчать про невизнання останнім права власності держави на спірне майно, порушення її прав та законних інтересів відносно такого майна, адже на сьогоднішній день відповідач фактично використовує титул власника спірного майна, яким в дійсності є держава.

До того ж, судом взято до уваги, що комплекс дитячо-юнацького учбово-спортивного центру «Авангард» включений до Переліку закладів фізичної культури і спорту, яким надається статус бази олімпійської, параолімпійської та дефлімпійської підготовки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2006р. №30 та переліку підприємств, організацій, яким надаються пільги по сплаті земельного податку на 2013 рік, затвердженого додатком 12 Рішення Київської міської ради від 8 лютого 2013 року № 3/9060 Про бюджет м. Києва на 2013 рік".

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2010 року №1100 "Про перерозподіл та передачу бюджетних призначень у 2010 році" дитячо-юнацькому учбово-спортивному центру профспілок м. Києва Авангард" з Державного бюджету України надано міському бюджету міста Києва субвенцію у розмірі 15 млн. грн. на поліпшення технічного стану будівлі льодового палацу літера А. Замовником реконструкції визначено дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок міста Києва "Авангард".

З метою продовження робіт з реконструкції льодового палацу згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 липня 2011 року № 706 "Про перерозподіл деяких видатків та передачу бюджетних призначень, передбачених у 2011 році Міністерству фінансів" було виділено цільову державну субвенцію міському бюджету м. Києва у розмірі 10 млн. грн.

14 липня 2011 року рішенням Київради № 336/5753 "Про внесення змін до бюджету м. Києва" на реконструкцію будівлі льодового палацу літера А по програмі соціально-економічного розвитку Києва передбачено ще 10 млн. грн. з міського бюджету.

Тобто на реконструкцію будівлі льодового палацу літера А в 2011 році було виділено 20 млн. грн.

Таким чином, фінансування державою спірного майна з метою його підтримання та реконструкції продовжується і станом на сьогоднішній день.

Також, судом, враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2014 № 910/993/14, залишеним без змін 15.05.2014 Київським апеляційним господарським судом та 05.08.2014 Вищим господарським судом України, задоволено позов прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок" та визнано за державою будівлю льодового палацу площею 8422,80 кв.м. по вул. Мельникова, 46 (літ. "А") у м. Києві.

Отже, вимога прокурора про визнання за державою в особі Фонду права власності на спірне майно є правомірною.

З урахуванням положень п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до вимог про визнання права власності застосовується положення Цивільного кодексу УРСР 1963 р.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно із ст. 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 Цивільного кодексу УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Аналогічні норми містяться в ст.ст. 256, 257, 267 Цивільного кодексу України.

Із тексту позову вбачається, що про існування спірних правовідносин (незаконного володіння відповідачем державним майном) прокурору стало відомо фактично за наслідками звернення Міністерства молоді та спорту України, оформленого листом від 12.06.2014р. №3872/80 до Генерального прокурора України, натомість відповідачем не доведено суду, що прокурору було відомо про реєстрацію за Об'єднанням права власності на спірне майно раніше.

Заступник прокурора міста Києва не був учасником спірних правовідносин, а доказів обізнаності його з наявністю порушень інтересів держави в особі Фонду державного майна України шляхом заволодіння спірним майном, матеріали справи не містять, а тому наведені обставини визнаються судом поважною причиною пропуску строку позовної давності, що зумовлює висновок про наявність підстав для захисту порушеного права держави.

За таких обставин, позов заступника прокурора міста Києва є обґрунтованим та правомірним, що у сукупності із поважністю причин пропуску строку позовної давності та його відновлення судом, свідчить про наявність підстав для його задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд даного спору підлягаю стягненню в дохід Державного бюджету України з відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задовольнити повністю.

Визнати право власності держави України в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9; ідентифікаційний код 00032945) на готель (літ. «А»), площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві; градирню площею 58 кв.м, енергоблок (літ. «Б»), площею 2220 кв.м. по вул. Мельникова, 46 у м. Києві; спорткомплекс (літ. «Б»), площею 3 438,7 кв.м. та спортклуб (літ «В»), площею 1 206 кв.м. по вул. Мельникова, 48 у м. Києві

Стягнути з Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" (м. Київ, вул. Хрещатик, 16; ідентифікаційний код 02670408) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.І. Борисенко

Судді С.А. Ковтун

П.І. Паламар