РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2015Справа №910/6303/15-г

За позовом Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма «Росія»

До Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку»

Про звільнення від сплати пені та по кредитному договору та зобов'язання вчинити дії

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

Від позивача: Івашков С.О. - представник за довіреністю;

Від відповідача: Дяденко Н.В. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне сільськогосподарське підприємство Агрофірма «Росія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про звільнення його від сплати пені по кредитному договору, у зв'язку з простроченням з вини кредитора та зобов'язання відповідача зробити перерахунок кредитної заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 року порушено провадження у справі № 910/6303/15-г, розгляд справи призначено на 06.04.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні 06.04.2015 року надав усні пояснення відповідно до яких позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача 06.04.2015 року через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 року № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 року № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. В зв'язку з чим та на підставі ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановленні обмеження задоволення вимог позивача, як кредитора банку, зокрема, щодо списання коштів з відкритого у відповідача рахунку та перерахування їх на інший рахунок.

Крім того, відповідач зазначав, що обмеження щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта встановлені законом, а тому не виконання відповідачем платіжних доручень позивача на сплату відсотків та погашення кредитної заборгованості за кредитним договором не є простроченням кредитора, у відповідності до ст. 613 ЦК України.

В судовому засіданні 06.04.2015 року представник позивача надав усні пояснення відповідно до яких проти задоволення позову заперечував.

В судовому засіданні 06.04.2015 року на підставі ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 15.05.2015 року.

Представник позивача 15.05.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просив суд витребувати у відповідача: матеріали кредитної справи за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року та обґрунтований розрахунок заборгованості за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року станом на день розгляду судом даного спору.

В судовому засіданні 15.05.2015 року представник позивача підтримав подане клопотання.

Представник відповідача проти задоволення клопотання про витребування доказів заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч. 1 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» щодо належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін з приводу клопотання представника позивача про витребування доказів, дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні 15.05.2015 року надав усні пояснення відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.05.2015 року надав усні пояснення відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 15.05.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2014 року між Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма «Росія» (клієнт, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (банк, відповідач) був укладений договір банківського поточного рахунку №TF.236301.001, відповідно до п.1.1 якого банк відкриває клієнту поточний рахунок (номер поточного рахунку 8570) для приймання та зарахування на рахунок клієнта грошових коштів, виконання розпоряджень клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком відповідно до цього договору та законодавства України.

Відповідно до п.1.5 договору банківського рахунку клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог законодавства, за винятком примусового списання коштів та накладення арешту (тимчасового призупинення операцій) уповноваженими органами у випадках, передбачених законами України.

Згідно п. 2.4 договору банківського рахунку банк виконує доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, у строки: у день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу; після операційного часу банк виконує: наступного операційного дня або в день їх надходження за умови технічної можливості згідно тарифів банку.

Згідно п. 4.1 договору банківського вкладу банк має право на договірне списання грошових коштів, а клієнт доручає банку самостійно, згідно тарифів банку та договірних умов, що діють на день проведення операції чи надання послуги, утримувати плату за обслуговування рахунку та плату за виконані операції і надані послуги за цим договором та іншої заборгованості клієнта перед банком.

28.04.2014 року між Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма «Росія» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (банк) був укладений кредитний договір №KKPOG.236301.006 (кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпечення та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) на умовах, визначених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.п. 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 кредитного договору кредит надається у розмірі 4 000 000,00 грн., термін користування кредитом до 24.04.2015 року, процентна ставка за користування кредитом 21,0 процент річних, тип процентної ставки - фіксована.

Період сплати процентів: з 1 по 5 число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за процентами погашається в сумі залишку на 1 число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті процентів у зазначений строк вони вважаються простроченими.

Пунктом 2.10 кредитного договору позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ «ВБР», для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором, при настанні термінів виконання позивальником зобов'язань за цим договором.

Пунктом 3.1.5 кредитного договору сторони погодили, що банк має право скористатись своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ «ВБР», заборгованості по нарахованих процентах, комісії, основній сумі кредиту при настанні виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойки (пені, штрафів), передбачених даним договором.

Як зазначав позивач, ним були сформовані та надані відповідачу на виконання платіжні доручення:

- №523 від 05.12.2014 року на суму 70 000,00 грн. на перерахування коштів з, відкритого у відповідача на підставі договору банківського вкладу, рахунку №8570, в рахунок сплати відсотків за листопад згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року;

- №523 від 18.12.2014 року на суму 1 193 817,87 грн. на перерахування коштів з, відкритого у відповідача на підставі договору банківського вкладу, рахунку №8570, в рахунок погашення кредитної заборгованості згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року;

- №1 від 06.01.2015 року на суму 52 208,33 грн. на перерахування коштів з, відкритого у відповідача на підставі договору банківського вкладу, рахунку №8570, в рахунок сплати відсотків за грудень місяць згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року.

Відповідно до виписки банку по рахунку №8570 станом на 11.02.2015 року залишок грошових коштів становив 1 193 817,87 грн.

Проте, відповідач не здійснив перерахування коштів з, відкритого у нього, рахунку позивача №8570 згідно зазначених платіжних доручень.

Листом вих. №476 від 15.12.2015 року відповідач повідомив позивача що у ПАТ «ВБР» з 28.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію, в зв'язку з чим платіжне доручення №523 від 05.12.2014 року не підлягає виконанню згідно ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Листом вих. №Р.11/24 від 19.01.2015 року відповідач повідомив позивача, що в зв'язку з порушенням терміну виконання зобов'язань за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року, станом на 19.01.2015 року у позивача існує непогашена заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 309 704,57 грн., з яких: 1 193 817,87 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 115 886,70 грн. - прострочена заборгованість за процентами, а також 3 589,68 грн. - пеня та вимагав сплати простроченої заборгованості в строк до 18.02.2015 року, але не пізніше 10 календарних днів з дати одержання повідомлення.

Позивач звернувся до відповідача з листом вих. №24 від 05.02.2015 року, в якому просив перерахувати суму кредитної заборгованості за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року з урахуванням сформованого та поданого платіжного доручення №523 від 18.12.2014 року на суму 1 193 817,87 грн.

Проте, зазначена вимога залишена відповідачем без задоволення.

В зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про звільнення його від сплати пені по кредитному договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року за період з 06.12.2014 року по день ухвалення рішення, у зв'язку з простроченням з вини кредитора та зобов'язання відповідача зробити перерахунок кредитної заборгованості за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року, відрахувавши суму пені з 06.12.2014 року по день ухвалення рішення, перерахувавши відсотки за користування кредитом у розмірі 21% річних з 06.12.2014 року по день ухвалення рішення, а також із зарахуванням суми у розмірі 1 193 817,87 грн., яка була надіслана для сплати кредиту платіжним дорученням №523 від 18.12.2014 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що:

- запровадження у відповідача тимчасової адміністрації не може бути підставою невиконання платіжних доручень позивача, оскільки наслідки запровадження тимчасової адміністрації, визначені ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюються на зобов'язання банку щодо здійснення розрахунково-касових операцій банком;

- оскільки відповідач не прийняв до виконання платіжні доручення позивача на сплату відсотків та погашення кредитної заборгованості за кредитним договором то, він, у відповідності до ст. 613 ЦК України вважається кредитором, що прострочив, а тому нарахування позивачу процентів за прострочення та пені є безпідставними;

- умовами кредитного договору (п.2.10, 2.11, 3.1.5, 3.1.6) позивач доручив відповідачу здійснювати списання коштів з усіх рахунків позивача при настанні строків оплати для виконання будь-якого з платежів, передбачених кредитним договором.

Відповідач, заперечуючи проти позову посилається на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 року № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 року № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. В зв'язку з чим та на підставі ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановленні обмеження задоволення вимог позивача, як кредитора банку, зокрема, щодо списання коштів з відкритого у відповідача рахунку та перерахування їх на інший рахунок.

Крім того, відповідач зазначав, що обмеження щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта встановлені законом, а тому не виконання відповідачем платіжних доручень позивача на сплату відсотків та погашення кредитної заборгованості за кредитним договором не є простроченням кредитора, у відповідності до ст. 613 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 року № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 року № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 44 від 27.02.2015 року продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» до 27.03.2015 включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» Міхна Сергія Семеновича до 27.03.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб своїм від 27.03.2015 року № 077/15 продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду Міхна Сергія Семеновича на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВБР» з 27.03.2015 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР».

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Пунктом 7.1.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За приписами частин 1-3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Даний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи наведені вище положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо виконання платіжних доручень про перерахування коштів та списання коштів з рахунку позивача, відкритого у відповідача є майновими зобов'язаннями.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку».

Оскліьки, платіжні доручення №523 від 05.12.2014 року на суму 70 000,00 грн., №523 від 18.12.2014 року на суму 1 193 817,87 грн., №1 від 06.01.2015 року на суму 52 208,33 грн. на перерахування грошових коштів, наявних на рахунку позивача №8570 у ПАТ «ВБР», в рахунок погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, були подані позивачем після запровадження у відповідача тимчасової адміністрації, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому в силу обмеження, встановленого п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», банк не мав права під час запровадження в ньому тимчасової адміністрації здійснювати задоволення вимог позивача, як кредитора банку, зокрема щодо списання та перерахування грошових коштів з поточного рахунку позивача в рахунок погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 616 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Враховуючи, що платіжні доручення позивача на перерахування грошових коштів, наявних на рахунку позивача у ПАТ «ВБР», в рахунок погашення кредиту не були виконані відповідачем в зв'язку з обмеженням, встановленим п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідач не є кредитором, який прострочив, у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому відсутні підстави для застосування, передбачених ст. 616 ЦК України правових наслідків порушення зобов'язання з вини кредитора.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма «Росія».

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Спичак О.М.

Дата підписання рішення

20.05.2015 року