ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № 904/586/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддів Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Дніпропетровської Єврейської релігійної громади
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.12.2014
у справі № 904/586/14 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомДніпропетровської Єврейської релігійної громади
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Фаворит", 2. Дніпропетровської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренола"
проприпинення дії державного акта
в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачане з'явився
- - відповідача-1не з'явився
- - відповідача-2не з'явився
- - третьої особине з'явився

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2014 року Дніпропетровська Єврейська релігійна громада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Фаворит" та Дніпропетровської міської ради, в якій просила суд припинити дію Державного акта на право постійного користування землею за № 000691, виданого Дніпропетровською міською радою 18.02.1998 на земельну ділянку площею 0,0728 га у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграда, 24-д (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.03.2014, яка прийнята та розглянута судом, т.1., а.с.92-93).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2014 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренола".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області 14.04.2014 (суддя Мартинюк С.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.12.2014 (головуючий Прокопенко А.Є, судді: Дмитренко Г.К., Крутовських В.І.) у даній справі в позові відмовлено повністю. Судові рішення мотивовані тим, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Не погоджуючись з рішеннями судів, Дніпропетровська Єврейська релігійна громада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Товариство з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Фаворит", Дніпропетровська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренола" не скористалися правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, не надіслали свої відзиви на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Учасники судового процесу не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій на підставі поданих до матеріалів справ доказів встановлено, що 03.08.2009 на підставі договору купівлі-продажу частки у спільній діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Фаворит" (яке створено на базі Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Берізка", про що зазначено в статуті, т.1, а.с.77-78) продало Товариству з обмеженою відповідальністю "Ренола" частку у спільній діяльності з будівництва об'єкта нерухомості за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 24-Д (парк Писаржевського) (т.1, а.с.18-19).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2009 у справі № 2/183-09, яке набрало законної сили, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Ренола" визнано право власності на об'єкт нерухомого майна, який складається з будівель та споруд, що розташований у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду, 24Д (т.1, а.с.67-70). Виникнення права власності пов'язано з виконанням договору про спільну діяльність про будівництво об'єкту нерухомості від 23.01.2009, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ренола" та Товариством з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Фаворит".

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.11.2009, Дніпропетровська Єврейська релігійна громада придбала у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренола" нерухоме майно - Меморіальний комплекс "Мацева" (Адміністративно-господарський блок літ. Б-1 та споруди), що знаходиться за вказаною адресою (т.1, а.с.10-14).

Земельна ділянка площею 0,0728 га, на якій розташоване зазначене нерухоме майно, відповідно до Державного акта на право постійного користування землею, виданого Дніпропетровською міською 18.02.1998 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 000691 (т.1, а.с.25-29), надана у постійне користування ТОВ "Берізка".

Листами № 162 від 23.07.2010 та № 105 від 12.11.2012 Дніпропетровська Єврейська релігійна громада зверталась до Дніпропетровської міської ради з проханням оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розташований Меморіальний комплекс "Мацева" (т.1, а.с.23-24).

31.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю "М'ясна фабрика "Фаворит" звернулось до Дніпропетровської Єврейської релігійної громади з претензією № 31/12-13 про сплату 68 552, 06 грн. компенсації земельного податку, протягом 7 календарних днів з дня її отримання, сплаченого ним за земельну ділянку загальною площею 0,0728 га у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграда, 24-д (парк Писаржевського) (т.1, а.с.31).

В своєму позові позивач послався на те, що він є власником нерухомого майна - Меморіального комплексу "Мацева" та фактичним користувачем земельної ділянки, на якій дане майно розміщено, однак право користування цією ділянкою оформлено не було. На думку позивача, дія вищевказаного Державного акта на право постійного користування землею має бути припинена у зв'язку з набуттям ним права власності на об'єкт нерухомого майна. В обґрунтування свого позову позивач послався на статті 120, 141 Земельного кодексу України.

Висновки судів попередніх інстанцій про відмову у позові є правильними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені, невизнані або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм суб'єктивним правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного Кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до тексту позовної заяви, з урахуванням уточнень до неї (т.1.,а.с.92-93), які прийняті і розглянуті судом, позивач просить суд припинити дію Державного акта на право постійного користування землею, виданого Дніпропетровською міською 18.02.1998 ТОВ "Берізка" і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 000691 (т.1, а.с.25-29).

Обґрунтовуючи цю вимогу, позивач послався на ту обставину, що він є власником нерухомого майна та фактичним користувачем земельної ділянки, право користування на яку ним не оформлено. Попередній власник майна - ТОВ "Ренола" не скасував дію Державного акта на право постійного користування землею та продовжував сплачувати податок за землю, а міськрада не оформила позивачу правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

У відповідності до статей 2, 41 Господарського процесуального кодексу України господарські суди порушують провадження у справах та вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, для яких характерно наявність спору про право між сторонами.

Судами попередніх інстанцій при розгляді справи не встановлено допущення з боку відповідачів будь-яких неправильних дій, внаслідок яких виник спір.

Звертаючись до суду з позовом про припинення дії Державного акта на право постійного користування землею у зв'язку з необхідністю оформлення права користування земельною ділянкою, позивач фактично, звертається з вимогою про вирішення юридичної долі самого документа, а не про захист свого порушеного або оспорюваного права.

Стаття 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту як припинення правовідношення. Тоді як, Державний акт на право постійного користування, дію якого позивач просить припинити, правовідношення не встановлює, а лише підтверджує наявність права.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав про припинення дії державного акта не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушених прав та інтересів стосовно земельної ділянки, на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій не встановлено будь-яких порушень, оспорення чи не визнання суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов.

Крім того, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Дніпропетровська міська рада посилалась на відсутність перешкод для отримання позивачем в користування земельної ділянки, розташованої під нерухомим майном позивача (т.1, а.с.178), оскільки 25.09.2013 Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 86/40 "Про надання дозволу Дніпропетровській Єврейській релігійній громаді, , на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню меморіального комплексу "Мацева" (адміністративно-господарчий блок та споруди) по вул. Героїв Сталінграду, 24Д (Кіровський район)" (т.1., а.с.100-101).

Пунктом 2 вказаного рішення зобов'язано Дніпропетровську Єврейську релігійну громаду замовити у суб'єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою згідно із законом, розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та після його погодження, відповідно до чинного законодавства, подати цей проект до міської ради для прийняття відповідного рішення.

Доказів виконання позивачем цього обов'язку матеріали справи не містять. Відповідних обставин судами не встановлено.

Таким чином, позов є безпідставним та необґрунтованим.

Зазначені обставини є достатніми для відмови у задоволенні позову.

Доводи, які викладені у касаційній скарзі не спростовують наведених висновків.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові слід залишити без змін з мотивів викладених у даній постанові.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.12.2014 у справі № 904/586/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова