ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р.Справа № 922/1657/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Ленінського району м.Харкова 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні прокурора - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м.Харків
до 1. Харківської міської ради, м.Харків 2. Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Поляна", м.Харків 3. Управління Держземагенства у місті Харкові, м.Харків
про визнання недійсним рішення, державного акту, та зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників:

прокурора - Хряка О.В. (посвідчення №028256 від 15 серпня 2012 року);

3-ої особи - не з'явився;

відповідача-1 - Буряковської О.Ю. (довіреність №8-11/1603/2-15 від 09 квітня 2015 року),

відповідача-2 - Шульга О.Ю. (керівник),

відповідача-3 - Варламова Д.В. (довіреність №3018/07 від 29 грудня 2014 року).

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Ленінського району міста Харкова в інтересах держави звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив:

- визнати частково недійсним рішення 29 сесії Харківської міської ради (відповідача-1) 5 скликання №350/08 від 24 грудня 2008 року, зокрема п.44 додатку №1 до відповідного рішення;

- визнати недійсним державний акт серії ЯЖ №465654 на право власності на земельну ділянку площею 10,9862 Га, зареєстрований 30 січня 2009 року за №01, розташовану за адресою: м.Харків, квартал відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським, для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, виданий ОК ЖБК "Поляна";

- Зобов'язати управління Держземагенства у місті Харкові скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 10,9862 Га у кварталі відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським у місті Харкові;

- Зобов'язати управління Держземагенства у місті Харкові скасувати кадастровий номер :09:033:0044.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 березня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16 квітня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні прокурора - Державну інспекцію сільського господарства в Харківській області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 квітня 2015 року було відкладено розгляд справи на 12 травня 2015 року.

07 травня 2015 року представник 3-ої особи через канцелярію суду надав клопотання (вх.№18072) про розгляд справи без його участі. Судом було досліджено надане клопотання та прийнято до розгляду.

12 травня 2015 року представник відповідача-1 через канцелярію суду надав відзив (вх.№ 18370), в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, та заявив клопотання про застосування позовної давності.

Також, 12 травня 2015 року представник відповідача-1 надав до суду заяву про залишення позову без розгляду (вх.№18371), на підставі п.1 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані документи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 травня 2015 року було відкладено розгляд справи на 20 травня 2015 року.

20 травня 2015 року відповідач-2 надав до суду відзив (вх.№20646), в якому проти позову заперечував.

20 травня 2015 року відповідач-3 надав до суду відзив (вх.№20666), в якому проти позову заперечував.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані сторонами документи.

Прокурор в судовому засіданні 20 травня 2015 року наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання 20 травня 2015 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 20 травня 2015 року проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві, підтримав клопотання про застосування позовної давності, та заяву про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 20 травня 2015 року проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні 20 травня 2015 року проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві.

Розглянувши клопотання представника третьої особи про розгляд справи без його участі, керуючись положеннями ст. 22 ГПК України, враховуючи диспозитивність права сторони на участь у судовому засіданні, суд вважає за можливе це клопотання задовольнити та розглянути справу без участі представника третьої особи у судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Прокурор звернувся до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій держави.

Згідно з п.2 ст.121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво в суді інтересів держави та громадянина у випадках, визначених законом. Статтею 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Відповідно до ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави.

Таким чином суд вважає необґрунтованою заяву відповідача-1 про залишення позову без розгляду (вх.№18371), на підставі п.1 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України, та відмовляє в її задоволенні.

Прокурор просить суд визнати частково недійсним рішення 29 сесії Харківської міської ради (відповідача-1) 5 скликання №350/08 від 24 грудня 2008 року, зокрема п.44 додатку №1 до відповідного рішення щодо надання відповідачу-2 у власність земельної ділянки для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови.

Прокурор обґрунтовує свій позов порушеннями, які були допущені під час встановлення меж земельної ділянки та її площі, недотриманням вимог законодавства щодо чисельності засновників житлово-будівельного кооперативу, відсутністю необхідності поліпшити житлові умови членів кооперативів та їх сімей.

Встановлено, що рішенням 15 сесії ХМР №185/07 (п.89) від 03.10.2007 р. ТОВ "Таксокана" надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованої площі 10,850 га для будівництва та подальшої експлуатації котеджного мікрорайону у кварталі відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським м. Харкова.

Судом встановлено, що на підставі п. 44 додатку 1 рішення 29 сесії Харківської міської ради (відповідача-1) 5 скликання №350/08 від 24 грудня 2008 року на замовлення ОК «ЖБК «Поляна» ФОП Опаленик В.М. виготовлена технічна документація iз землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурi (на місцевості) та оформлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови у кварталі відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським м.Харкова. Цим же рішенням припинено право користування спірною земельною ділянкою ТОВ "Таксокана".

Відповідно до генерального плану ХМР, вул.Керамічна бере свій початок від вул.Червоноселищної (між існуючими земельними ділянками №71 та №73 по вул.Червоноселищній), далі у північно-західному напрямку до перетину з вулицею Червоноселищною (в районі будинку № 115/1 по вул.Червоноселищній).

Враховуючи вищенаведене, вулиця Керамічна не входить до меж земельної ділянки ОК «ЖБК «Поляна» та не межує з зазначеною земельною ділянкою.

Межі та розмір спipної земельної ділянки було визначено проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у кварталі відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським м.Харкова та затверджено рішенням 16 ceсії Харківської міської ради 5 скликання від 21.11.2007 р. № 239/07. На теперішній час прокурором і позивачем не надано до суду належних доказів скасування цього рішення.

Таким чином, рішення ХМР про межі та розмір спірної земельної ділянки є чинним, а тому суд оцінює його як належний та допустимий доказ по справі, крім того, воно не входить до предмету оскарження.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України по справам №910/23283/13, № 5002-23/3 І 95-2012 та № 5011-6/12956-2012.

Крім того, посилання прокурора на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 26.02.2015 р., якою встановлено, що керівник органу самоорганізації населення квартального комітету "Шостопарк" Степанова В.О. було погоджено підписи мешканців домоволодінь по вул.Керамічній та вул.Червоноселищної, не будучи присутньою при складанні акту, не вказує на підробку таких підписів.

Щодо необхідності розроблення проекту землеустрою для спірної земельної ділянки суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.123 Земельного кодексу України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення та надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Надання земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі, без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Також слід зазначити, що відповідно до облікової земельної картки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у кварталі відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським ТОВ «Таксокана» площа земельного об'єкта обмеженого користування - 2700 кв.м, (санітарно-захисні зони інженерно-технічних споруд), у обліковій земельній картці технічної документації iз землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОК «ЖБК «Поляна» у кварталі відокремленого вулицями Керамічною, Червоноселищною, Рельєфною та проїздом Гірським містяться такі ж самі дані, а саме 0,2700 га. Отже в абз.2 п.26 договору оренди землі від 06.03.2008р. №17 було допущено технічну помилку щодо площі санітарно-захисних зон інженерно-технічних споруд i комунікацій.

Згідно з вищенаведеним, не відповідає дійсності твердження прокурора, що площа обмежень при наданні земельної ділянки у власність ОК «ЖБК «Поляна» взагалі змінювалась.

Рішенням ХМР від 24.12.2008 р. №350/08 (пункт 44) передано відповідачу-2 функції замовника на будівництво із зміною його функціонального призначення під житлову забудову.

Судом встановлено, що відповідачу-2 надано безоплатно у власність земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови, площею 10,9862 га, в межах договору оренди землі від 06.03.2008 р. №17 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови.

Щодо недотримання вимог законодавства щодо чисельності засновників житлово-будівельного кооперативу суд зазначає, що звертаючись до суду прокурор не оскаржує процедуру створення Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельного кооперативу "Поляна" та його реєстрації.

Згідно витягу №360/09 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :09:033:0044 від 16.03.2009 р. №109, її вартість становить 18248877 грн.

Судом встановлено, що після отримання ОК «ЖБК «Поляна» державного акту cepiї ЯЖ №465654 на право власності на вищевказану земельну ділянку площею 10,9862 га (кадастровий номер :09:033:0044), зареєстрованого 30.01.2009 за №01 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови одноосібним засновником кооперативу став Стаматін О.В.

В позовній заяві прокурор просить визнати недійсним саме Державний акт на землю та зобов'язати відповідача-3 скасувати кадастровий номер :09:033:0044, при цьому не посилаючись ні на одну із підстав, передбачених діючим законодавством.

Суд зазначає, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, та не є правочином в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, а кадастровий номер земельної ділянки слугує лише для її ідентифікації в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Способи захисту земельних прав визначені статтею 152 Земельного кодексу України, яка передбачає визнання недійсними лише угод та рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Разом з тим, у відповідності з положеннями земельного законодавства, зокрема статей 125, 126 Земельного кодексу України, державний акт лише посвідчує наявність відповідного права, але не породжує, змінює або припиняє певні права та обов'язки, тобто він не є правочином, який може бути визнано недійсним господарським судом.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, з огляду на приписи чинного законодавства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України по справі № 29/210-09 від 20 жовтня 2009 р.

Крім того, суд зазначає, що управління Держземагенства у місті Харкові виконує функції державного реєстратора у земельних відносинах та діяло в спірних правовідносинах в межах наданих повноважень, відповідно до вимог діючого законодавства.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.41 Земельного кодексу, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Згідно статті 137 ЖК УРСР, житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР", до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року №1087-IV, кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року №1087-IV, кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах. Засновниками кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи України та іноземних держав, які беруть участь у діяльності кооперативів через своїх представників.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року №1087-IV, статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Частиною 2 статті 8 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року № 1087-IV визначено склад відомостей, які повинен містити Статут кооперативу.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року №1087-IV, членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності.

Щодо доводів прокурора про наявність у діючому законодавстві обмежень щодо створення ЖБК, зокрема щодо наявності потреби у поліпшенні житлових умов у осіб, які його створюють (засновників) або членів ЖБК, необхідно зазначити, що оскільки відповідача-2 створено після набуття чинності Законом України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року, суду не надано доказів, що цей кооператив створено при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях, а встановлені вказаним законом обмеження стосуються виключно віку осіб, які можуть бути членами ЖБК (16 років). Обмежень щодо кількісного складу засновників ЖБК Законом України "Про кооперацію" не встановлено. При цьому за змістом статей 6, 7, 10 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року право на створення ЖБК не пов'язано із наявністю потреби у поліпшенні житлових умов засновників/членів ЖБК і не встановлено обмежень стосовно права на створення ЖБК наявністю потреби у поліпшенні житлових умов у його засновників/членів.

Докази щодо скасування державної реєстрації Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Поляна" в матеріалах справи відсутні.

Докази того, що Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Поляна" створено при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях, в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року №1087-IV, для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси. Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Згідно з пунктом 3.1. Статуту, кооператив організується з метою забезпечення житлом (будівництво житла) членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), бо одноквартирних чи багатоквартирних жилих будинків садибного типу, або багатоквартирного жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями (господарськими будівлями та спорудами) за власні кошти кооперативу, а або за допомогою банківського кредиту, чи позик, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Таким чином, твердженням прокурора про те, що обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Поляна" не мав права на отримання безоплатно спірної земельної ділянки, є безпідставним, оскільки на момент прийняття спірного рішення Харківської міської ради Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Поляна" було зареєстровано у встановленому законом порядку, здійснював діяльність з метою, передбаченою його статутом.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, яке знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно зі статтею 1 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Приписами частини 2 статті 144 Конституції України встановлено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 121 Конституції України та Закону України "Про прокуратуру", остання здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами та їх виконавчими органами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями розпоряджатися землями, які перебувають відповідно у державній та комунальній власності. Таке розпорядження вони здійснюють шляхом продажу земель, безоплатної передачі у приватну власність громадянам, надання їх в оренду чи передачі їх у постійне користування (статті 118, 122, 123 Земельного кодексу України). Реалізовуючи зазначені повноваження, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування мають право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються або передаються в оренду чи постійне користування.

Згідно приписів частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування доводяться до відома населення.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про інформацію", інформація державних органів та органів місцевого самоврядування - це офіційна документована інформація, яка створюється в процесі поточної діяльності законодавчої, виконавчої та судової влади, органів місцевого та регіонального самоврядування. Основними джерелами інформації органів місцевого і регіонального самоврядування є акти органів місцевого та регіонального самоврядування.

Інформація органів місцевого самоврядування доводиться до відома заінтересованих осіб шляхом опублікування її в офіційних друкованих виданнях, опублікування її в інших засобах масової інформації або публічного оголошення через аудіо та аудіовізуальні засоби масової інформації.

Згідно з вимогами статті 21 Закону України "Про інформацію", рішення Харківської міської ради та її органів розміщуються на офіційному сайті Харківської міської ради (www.kharkov.ua), публікуються в газеті "Харьковские известия", Бюлетенях міської ради.

Відповідно до статті 3 Регламенту Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 31 травня 2006 року №17/06 (зі змінами від 25 квітня 2007 року №113) сесії міської ради, засідання постійних комісій, тимчасових контрольних комісій, робочих груп проводяться гласно, крім випадків передбачених чинним законодавством.

У ході відкритого засідання міської ради в залі засідань мають право бути присутніми, крім депутатів, міського голови, секретаря міської ради, посадові особи органів виконавчої влади, посадові особи виконавчих органів міської ради, акредитовані журналісти, що здійснюють телевізійну та фотозйомку, члени делегацій, що знаходяться в міській раді з офіційним візитом, громадяни, а також особи, запрошені до участі в засіданні сесії міської ради в порядку, визначеному статтею 7 цього Регламенту.

Відкритість засідань міської ради забезпечується шляхом доступу на них представників засобів масової інформації, у яких кожен громадянин України має можливість ознайомитися з питаннями, що розглядаються міською радою, та з прийнятими нею рішеннями.

Гласність засідань міської ради забезпечується шляхом її трансляції по телебаченню і радіо, обов'язкової публікації рішень міської ради, в тому числі прийнятих на закритих засіданнях (при закритому розгляді окремих питань порядку денного), в офіційному друкованому виданні Харківської міської ради газеті "Харьковские известия" або в іншому друкованому засобі масової інформації, визначеному відповідним рішенням міської ради, та розміщення на офіційному сайті Харківської міської ради в мережі Інтернет.

За таких умов, судом встановлено, що оскаржуване рішення Харківської міської ради було опубліковано та є таким, що доведено до відома зацікавлених осіб.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ХМР при винесенні спірного рішення діяла в межах наданих їй повноважень.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. До предмету доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене та те, що матеріали справи свідчать про відсутність та недоведеність порушення інтересів держави Харківською міською радою та Обслуговуючим кооперативом "Житлово-будівельний кооператив "Поляна", позовні вимоги прокурора є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю.

В матеріалах справи міститься договір оренди землі. За змістом цього договору, цільове призначення спірної земельної ділянки визначене як "землі житлової та громадської забудови".

Доказів наявності іншого цільового призначення земельної ділянки станом на час винесення спірного рішення ХМР, суду не надано.

Стосовно посилань прокурора на Постанову Верховного суду України від 17 червня 2014 року у справі № 21-195а14, суд, враховуючи приписи Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" (пункт 2 статті 111-28) зазначає, що остання не підлягає застосуванню в частині правової позицій до спірних правовідносин, оскільки за своїм змістом суперечить, у відповідних частинах, змісту норми Законів України "Про кооперацію", "Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб підприємців", "Про місцеве самоврядування", окремим нормам Земельного кодексу України (статті 41) та змісту статей 80, 81, 83, 87, 88, 89, 91, 92 та 100 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач-2 - Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Поляна" є юридичною особою приватного права.

За таких обставин відсутні підстави для застосування наслідків порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель визначених статтею 21 цього Кодексу, оскільки факт такого порушення належним чином не доведений.

Розглянувши заяву про застосування строків позовної давності, суд встановив наступне.

Позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подачі позовної заяви до суду.

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.13р.: "перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення".

Враховуючи вищевикладене та відсутність порушень прав та інтересів держави, суд відмовляє в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності та відмовляє в задоволенні позову повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі на відповідачів не покладаються.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 14, 124, 129, 144 Конституції України, статтями 1, 116, 118, 122, 123, Земельного кодексу України, статтями 21 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 54, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 25.05.2015 р.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/1657/15