РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015Справа №910/7304/15-г

За позовомТовариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"
доПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна"
провідшкодування шкоди в порядку регресу 19 959,80 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Ліповуз Д.І. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (надалі - ТДВ "СК "Альфа-Гарант") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" (надалі - ПрАТ "СК "Україна") про відшкодування шкоди в порядку регресу 16 144, 45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТДВ "СК "Альфа-Гарант" на підставі Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави №06-R/01-067-01206 від 03.12.2013 р. внаслідок настання страхової події дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН, а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статтей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС, яким скоєно ДТП, застрахована ПрАТ "СК "Україна" на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс серії АС №3938238), а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування збитків покладається на відповідача. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 825,90 грн., 3% річних у розмірі 50,05 грн. та індекс інфляції у розмірі 768,50 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.03.2015 р. порушено провадження у справі №910/7304/15-г, розгляд справи призначено на 29.04.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.04.2015 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та невиконанням сторонами вимог ухвали суду від 27.03.2015 р. розгляд справи відкладено на 20.05.2015 р.

14.05.2015 р. представником позивача на виконання вимог ухвал від 27.03.2015 р. та 29.04.2015 р., через загальний відділ суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

15.05.2015 р. представником позивача через загальний відділ суду було подано заяву про уточнення позовних вимог згідно змісту якої просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 13 500,00 грн., пеню у розмірі 1 900,73 грн., 3% річних у розмірі 103,19 грн. та індекс інфляції у розмірі 4 455,88 грн.

Розглянувши в судовому засіданні 20.05.2015 р. заяву позивача про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про збільшення розміру позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Частина 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертоюстатті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки збільшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є: стягнення 19 959,80 грн., з яких: 13 500,00 грн. - сума страхового відшкодування, 1 900,73 грн. - пеня, 103,19 грн. - 3% річних та 4 455,88 грн. - індекс інфляції.

В судовому засіданні 20.05.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить їх задовольнити.

Представник відповідача, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання 20.05.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 20.05.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.12.2013 р. між позивачем, як страховиком, та Устименко Яною Григорівною, як страхувальником, було укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави №06-R/01-067-01206, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН, 2008 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є страхувальник.

Строк дії договору встановлено з 07.12.2013 р. по 06.12.2014 р.

30.05.2014 р. о 23 год. 45 хв. по проспекту Ватутіна в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля марки "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН та автомобіля "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС, а саме: Халецький Р.Л., керуючи автомобілем "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС, не переконавшись в безпеці маневру допустив зіткнення з автомобілем марки "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм Халецьким Р.Л. вимог п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, що підтверджується довідкою ВДАІ з обслуговування Дніпровського району при УДАІ ГУ МВС України в м. Києві №9393467.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.06.2014 р. у справі №755/15148/14-п встановлено порушення Халецьким Р.Л. вимог п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, Халецького Р.Л. визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

30.05.2014 р. власник застрахованого автомобіля "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку за Договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави №06-R/01-067-01206 від 03.12.2013 р., в якій повідомив, що 30.05.2014 р. внаслідок ДТП сталося пошкодження автомобіля.

Відповідно до Звіту №7973 від 19.06.2014 р., складеного оцінювачем Стрілець А.В. (свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №7794 від 06.10.2009 р.) вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН в результаті його пошкодження при ДТП складає 22 461,75 грн.

02.07.2014 р. власник застрахованого автомобіля "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави №06-R/01-067-01206 від 03.12.2013 р. на його рахунок.

03.07.2014 р. позивачем та Устименко Яною Григорівною було укладено Угоду про розмір страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави №06-R/01-067-01206 від 03.12.2013 р. згідно п. 1 якої сторони дійшли згоди, що сума страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 30.05.2014 р. визначається відповідно до умов договору страхування (за вирахуванням франшизи, амортизаційного зносу деталей, пропорційної відповідальності та інших умов договору) та складає 14 500,00 грн.

Відповідно до п. 3 Угоди сторони підтвердили, що вказана сума страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 30.05.2014 р. є остаточною.

08.07.2014 р. позивачем був складений та підписаний страховий акт №СТ/14/0220, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 14 500,00 грн.

На підставі складеного страхового акту №СТ/14/0220 від 08.07.2014 р. ТДВ "СК "Альфа-Гарант", виконуючи свої зобов'язання за Договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави №06-R/01-067-01206 від 03.12.2013 р., сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 14 500,00 грн. на рахунок страхувальника, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №4086 від 08.07.2014 р.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до ТДВ "СК "Альфа-Гарант" перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - автомобіль "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН, належить Кільовій Л.І. та знаходився під керуванням Халецького Р.Л., вина якого у скоєнні ДТП підтверджується матеріалами справи.

Доказів того, що Халецький Р.Л. не мав права керування транспортним засобом автомобілем "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а відтак, враховуючи положення статті 62 Конституції України, що закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що Халецький Р.Л. на законних підставах керував транспортним засобом "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС .

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України №30/5009/2733/11 від 02.04.2012 р.

Згідно із ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина Халецького Р.Л. встановлена у судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС відшкодовується Халецьким Р.Л. як законним володільцем цього транспортного засобу, оскільки зворотного суду не доведено.

Цивільно-правова відповідальність Халецького Р.Л., як володільця автомобіля "BMW 320", державний реєстраційний номер АА 1035 ТС , застрахована ПрАТ "СК "Україна", згідно із полісом серії АС №3938238 строк дії якого з 05.02.2014 р. до 04.02.2015 р., що підтверджено відповіддю МТСБУ, яка надійшла на запит суду.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому, за умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Вказаним договором (поліс серії АС №3938238) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 50000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля "Daewoo Lanos", державний реєстраційний номер АА 0890 НН складає 22 461,75 грн., а до позивача перейшло право зворотної вимоги в межах виплаченої суми.

Позивач заявою на виплату страхового відшкодування (в порядку регресу) №03/2595 від 07.11.2014 р. звернувся до відповідача з проханням відшкодувати у порядку регресу шкоду, заподіяну в результаті ДТП, втім відповідач відповіді на вимогу не надав, виплату страхового відшкодування не здійснив.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначені полісом серії АС №3938238 розміри лімітів відповідальності (50000,00 грн.) та франшизи (1 000,00 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 13 500,00 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 1 900,73 грн. пені, суд відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, даний господарський спір виник з правовідносин відшкодування шкоди в порядку регресу, а не з договірних зобов'язань.

Пеня нарахована позивачем (Страховиком) на суму страхового відшкодування, від виплати якого ухиляється інший страховик (відповідач) в порядку регресу.

Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (спеціальними законами), які застосовуються до спірних правовідносин, не передбачено розмір неустойки (пені) у разі звернення страхової компанії з регресним позовом до іншої страхової компанії, відповідальної за шкоду, заподіяну винуватцем ДТП, а договірні відносини між сторонами відсутні, відтак, відсутні і правові підстави для стягнення пені.

Наведене випливає з вимог ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до яких правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та сторонами не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних регресних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення 1 900,73 грн. пені.

Водночас, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування) за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня.

Таким чином, положення п. 36.5 ст. 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки останні (сторони) є страховиками, а у вищевказаній нормі чітко йдеться про обов'язок страховика сплатити саме на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача пеню в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Відповідно до ст. 992 Цивільного кодексу України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, як вже було зазначено, виходячи зі змісту норм ст. 992 Цивільного кодексу України та п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право на стягнення пені у розмірі, встановленому законом або договором, належить лише страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України ).

Однак, ані Цивільним кодексом України, ані законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не встановлено, що виконання регресного зобов'язання відповідальної особи перед страховиком забезпечується неустойкою (пенею).

За таких обставин, для позадоговірних (регресних) зобов'язань у сфері страхування чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання таких зобов'язань шляхом встановлення неустойки, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

З огляду на вказані обставини, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої на суму страхового відшкодування, не підлягають задоволенню.

Вказану правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 27.03.2012 р. у справі №4/14-3520-2011 та постанові Верховного суду України №12/052 від 26.09.2012 р. у справі №4/14-3520-2011.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 103,19грн. - 3% річних та 4 455,88 грн. - індексу інфляції.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України застосовуються за невиконання грошових зобов'язань та знаходиться в 51 Главі Цивільного кодексу України, яка має назву "Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання", а дана глава міститься у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги п'ятої Цивільного кодексу України. Наведене свідчить, що положення такої статті стосуються як договірних, так і не договірних зобов'язань, тобто до порушення грошових зобов'язань, незалежно від визначених ст. 11 Цивільного кодексу України підстав їх виникнення.

Грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Судом встановлено, що згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у відповідача виникло зобов'язання сплатити на користь позивача суму страхового відшкодування в порядку регресу.

Тобто, має місце правовідношення в якому ПрАТ "СК "Україна2(боржник) зобов'язано вчинити на користь ТДВ "СК "Альфа-Гарант" (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання по сплаті суми страхового відшкодування в порядку регресу, яке за змістом правовідношення є грошовим, відповідачем у встановлений строк не виконано, а тому нарахування позивачем індексу інфляції та 3% річних за прострочення грошового зобов'язання по сплаті суми страхового відшкодування є правомірним.

Судом здійснено перерахунок 3% річних та індексу інфляції з врахуванням дати отримання відповідачем регресної вимоги позивача та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 063,50 грн. індексу інфляції та 102,08 грн. - 3% річних.

В іншій частині індекс інфляції у розмірі 392,38 грн. та 3% річних у розмірі 1,11 грн. нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 13 500,00 грн., 3% річних у розмірі 102,08 грн. та індекс інфляції у розмірі 4 063,50 грн., внаслідок чого позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" (02140, м. Київ, вул. Ревуцького, 42-Г; ідентифікаційний код 30636550) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, б-р Лесі Українки, 26; ідентифікаційний код 32382598) суму страхового відшкодування у розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 102 (сто дві) грн. 08 коп., індекс інфляції у розмірі 4 063 (чотири тисячі шістдесят три) грн. 50 коп. та судовий збір у розмірі 1 617 (одна тисяча шістсот сімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 26.05.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко