РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

12 травня 2015 року Справа № 903/1247/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.

за участю представників сторін:

позивача - пред-ка Кобуч О.М. (пост.дов.№ 3824 від 31.10.2014 р.)

відповідача - пред-ка Скулинця А.В. (пост.дов. НАН № 098648 від 29.04.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача підприємства теплових мереж "Ковельтепло" на рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2015 р. у справі №903/1247/14

за позовом підприємства теплових мереж "Ковельтепло"

до фізичної особи - підприємця Талашко Василя Олександровича

про стягнення 4325,84 грн.

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2015 р. у справі № 903/1247/14 відмовлено в задоволенні позову підприємства теплових мереж «Ковельтепло» до фізичної особи - підприємця Талашко Василя Олександровича про стягнення 4325,84 грн. з яких: 3781,86 грн. - основного боргу, 128,54 грн. - 3% річних та 415,44 грн. - інфляційних нарахувань.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, підприємство теплових мереж «Ковельтепло» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2015 р. у справі № 903/1247/14 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуваню, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Скаржник пояснює, що підприємцем Талашко В.О. та підприємством теплових мереж «Ковельтепло» 01.10.2004 р. було укладено угоду № 384 на відпуск теплової енергії, предметом якої є своєчасне відшкодування втрат тепла існуючими трубопроводами системи централізованого опалення.

Скаржник, з посиланням на ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пояснює, що втрати тепла існуючими трубопроводами не є видом житлово-комунальних послуг, а тому угода на відпуск теплової енергії не є тотожною договору про надання житлово - комунальних послуг. Відтак, на думку скаржника, вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не стосуються угоди № 384.

Скаржник, керуючись п.4 ст.179 Господарського кодексу України та ст.626 Цивільного кодексу України не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що угода № 384 повинна містити істотні умови договору, передбачені ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки, предметом вказаної угоди є участь відповідача у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку, а не надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Скаржник пояснює, що приміщення відповідача облаштовано індивідуальною системою опалення, однак це не є підставою для звільнення підприємця від зобов`язань брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку, що передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 якою затверджені Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, адже, теплопостачання відбувається і від існуючих труб системи централізованого опалення.

У додаткових письмових поясненнях, скаржник зазначає, що з листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України № 8/9-909-15 від 03.04.2015 р., вбачається, що самовільне відключення споживачів від централізованого опалення до 2005 року заборонено відповідно до ст.100 Житлового кодексу України РСР.

Пояснює, що порядок відключення окремих житлових будинків від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затверджено Наказом міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22.11.2005 р. № 4. Даний наказ введений в дію лише з 2005 року. Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування прийнята лише у 2006 році. Таким чином, відключення від мережі централізованого опалення нежитлового приміщення за адресою: м.Ковель, вул.Незалежності, 66, що належить підприємцю Талашку В.О. було здійснено у 2004 році до введення в дію Наказу та Методики.

Крім того, скаржник звертає увагу суду на те, що згідно з повідомленням відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради від 17.01.2015 р. звернення гр.Талашко В.О. щодо встановлення індивідуального опалення в нежитловому приміщенні по вул.Незалежності, 66 в м.Ковелі, на засіданні постійно діючої комісії по розгляду питань, пов'язаних з відключенням споживачів від мереж ЦО та ГВП не розглядалось.

Скаржник стверджує, що споживач повинен виконувати заходи щодо забезпечення в суміжних приміщеннях вимог СНиП 2.04.05-91 «Отопление, вентиляция, кондиционирование», оскільки у багатоквартирному будинку стояки опалювальної системи транзитом проходять через квартири (приміщення). Зазначає, що при відключенні тільки опалювальних приладів, обігрів приміщення здійснюється від стояків, відключити які технічно неможливо для однієї квартири (приміщення), крім того, при відключенні від центрального опалення окремої квартири (приміщення) погіршуються санітарно - гігієнічні умови у ній та суміжних приміщеннях, що може призвести до погіршення технічного стану.

Скаржник пояснює, що розрахунок втрат теплової енергії та, відповідно, розрахунок заборгованості споживача, яку просить стягнути підприємство теплових мереж «Ковельтепло», виконаний із врахуванням положень додатку 12 до СНиП 2.04.05-91 «Отопление, вентиляция, кондиционирование», що є обов'язковим.

З огляду на викладене, скаржник вважає, що місцевий господарський суд, всупереч ст.43 Господарського процесуального кодексу України не розглянув в судовому процесі всебічно, повно і об'єктивно всі обставини справи в їх сукупності, і як наслідок рішення не відповідає вимогам постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» та підлягає до скасування.

Відповідач підприємець Талашко В.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

В обґрунтування своєї позиції відповідач, посилаючись на ст.13, ч.1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.1 Закону України «Про теплопостачання», п.4 Правил користування тепловою енергією, пояснює, що втрати тепла не можуть бути предметом договору, оскільки не відносяться до переліку послуг, які надаються теплопостачальною організацією.

У відзиві на апеляційну скаргу та усних поясненнях в судовому засіданні, представник відповідача доводить, що відповідно до п.28 Правил централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань ЖКГ. Зазначає, що таку позицію відображено у листі-відповіді Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.10.2010 р. № 719-12349.

Пояснює, що приміщення відповідача місць загального користування не містить, має окремий зовнішній вхід. Крім того, з огляду на те, що надання позивачем послуг по тепло- забезпеченню не проводилось, а відповідач не є суб'єктом правовідносин у сфері надання таких послуг, сторонами не укладався Типовий договір про надання послуг щодо постачання теплової енергії.

Стверджує, що розрахунок заборгованості, яку просить стягнути позивач, не відповідає Методиці розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 р., а методика розрахунку боргу по втраті тепла існуючими трубопроводами відсутня.

Разом з тим, зазначає, що відповідно до Розділу 8 «Прикінцевих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг, укладенні до набрання чинності зазначеним законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 01.01.2006 р. Договори, що не приведенні у відповідність із цим законом у зазначений строк, втрачають чинність. Таким чином, угода від 01.10.2004 р. №384 не відповідає вимогам даного Закону, не укладена відповідно до встановлених вимог, а тому, на думку відповідача, є недіючою.

Представник відповідача вважає посилання позивача на СНиП 2.04.05-91 як на підставу здійснення розрахунків оплати споживачем втрат тепла транзитними трубопроводами, безпідставним, так як даний СНиП не є Методикою визначення втрат тепла існуючими трубопроводами, а являється будівельними нормами, що застосовуються при проектуванні опалення, вентиляції, кондиціюванні приміщень і споруд.

Крім того, відповідно до листа-відповіді підприємства «Ковельтепло» від 19.02.2015 р. № 518 жодних актів обстежень технічного стану (визначення технічних характеристик) транзитних трубопроводів, які проходять через дане приміщення, немає, оскільки обстеження взагалі не проводились, технічні параметри стояків, теплоізоляційного покриву та інші параметри не визначались.

Представник відповідача зауважив, що стояки, які проходять через дане приватизоване приміщення, термоізольовані відповідним матеріалом, про що повідомлено позивача та складено відповідний акт.

Зазначив, що позивач нарахування боргу за втрату тепла проводить на підставі угоди № 384 від 01.10.2004 р., яку не можна вважати договором про надання послуг щодо опалення місць загального користування, оскільки з її змісту не вбачається виникнення будь-яких зобов'язань відповідача перед позивачем та не зазначено істотних умов договору; доводить, що угода є нікчемною, оскільки послуги по відпуску теплової енергії, її кількість та об'єми не встановлені договором, нічим не обліковувались та не вимірювались, тому така угода не є підставою для оплати за опалення місць загального користування.

Крім того, представник відповідача зазначає, що укладаючи дану угоду, позивач вийшов за межі наданих йому повноважень, адже теплопостачальна організація уповноважена заключати договори виключно на теплопостачання енергії, а не на втрату тепла трубопроводами.

Пояснює, що Талашко В.О. у 2004 році підписав зазначену угоду не надавши їй значення, а факт сплати коштів підприємству «Ковельтепло» за неіснуючі послуги, які на даний час в 5 разів перевищили суму, яка зазначена в угоді, і які не обумовлені в ній, не може свідчити про визнання правомірності даної угоди. Виконуючи платежі Талашко В.О. вважав, що така оплата відповідає вимогам закону.

Звертає увагу суду, що жодних інших угод, змін і доповнень до даної угоди про зміну та збільшення суми відшкодування втрат тепла позивачем та відповідачем не укладалось, і посилання позивача на Закон України «Про теплопостачання» в частині проведення розрахунків за фактично отриману енергію є безпідставними.

Вважає рішення першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог законним та обґрунтованим.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

Талашко Василь Олександрович є власником вбудованого приміщення промтоварного магазину площею 92,6 кв.м (магазин "Альта") у м.Ковель по вул.Незалежності, 66, яке використовує з підприємницькою метою, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, даними технічного паспорту на приміщення промтоварного магазину (інвентаризаційної справи Волинського обласного БТІ № 3854) - копії на а.с.96-106.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, підприємство теплових мереж "Ковельтепло" посилається на невиконання відповідачем підприємцем Талашко В.О. в період з жовтня 2010 року по листопад 2014 року зобов'язань по оплаті за надані послуги теплопостачання відповідно до угоди № 384 на відпуск теплової енергії, укладеної сторонами 01.10.2004 р.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2004 р. підприємством теплових мереж "Ковельтепло" та магазином «Альта» в особі підприємця Талашко Василя Олександровича укладена угода № 384 /надалі - угода/ на втрати тепла існуючими трубопроводами системи центрального опалення в зимовий період.

В тексті угоди зазначено, що втрати тепла згідно проекту, що підлягають додатковій оплаті при ізольованих стояках, становлять 0,142 Гкал/міс. По ціні 113,99 грн. вартістю 97,12 грн. за 6 місяців.

Угода підписана представниками сторін та скріплена їх печатками. Також угода містить рукописні розрахунки: х120,30х6=102,50 та 0,142х245,066=208,79 грн. /а.с.10, 95/, і такі дописані розрахунки додатково сторонами не посвідчені.

На підставі цієї угоди позивачем виставлені рахунки на оплату послуг опалення за період з грудня 2010 року по листопад 2014 року /а.с.11-25/, які містять посилання на договір № 384 від 01.10.04 /а.с.27-32/.

Матеріалами справи, зокрема, проектною документацією, підтверджується встановлення відповідачем системи індивідуального опалення /а.с.142-152/, а також те, що стояки централізованого опалення термоізольовані термофлексом, про що свідчить акт від 28.01.2015 р., складений уповноваженими працівниками підприємства «Ковельтепло» та підписаний останніми та власником приміщення - підприємцем Талашко В.О./а.с.94/.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач пояснив суду, що у зв'язку із встановленням відповідачем індивідуального опалення підприємством «Ковельтепло» на підставі угоди проводились нарахування тільки за тепловіддачу від транзитних трубопроводів, які проходять через нежитлове приміщення згідно затверджених тарифів.

Оцінка наведених обставин в їх сукупності дозволяє колегії суддів дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення боргу з урахуванням такого.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Постачання теплової енергії за змістом ст.1, п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є одним із видів комунальних послуг.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. За змістом п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, який відповідно до ст.26 цього Закону повинен містити передбачені в цій статті істотні умови.

Разом з тим ст.4 цього Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання» теплопостачанням є господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживача за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Тарифом (ціною) на теплову енергію є грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно з методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно зі п.4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення /надалі - Правила/ та Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п.8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з п.28 Правил, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

28.12.2005 р. набрав чинності наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 р. № 4 «Про затвердження Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 09.12.2005 р. за № 1478/11758 (далі по тексту - Порядок).

Пунктом 2.4.1. вказаного Порядку передбачалось, що разом з проектом індивідуального теплопостачання проектна або пректно-монтажна організація надає значення тепловіддачі транзитних стояків та трубопроводів, які проходять приміщенням з індивідуальним теплопостачанням і при потребі, теплові навантаження місць загального користування.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 р. № 169 «Про затвердження змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 р. № 42», затвердженого у Міністерстві юстиції України 28.11.2007 р. за № 1320/14587, було внесено зміни до Порядку, зокрема, до пункту 2.4.1., в якому надання значення тепловіддачі транзитних стояків та трубопроводів, які проходять приміщенням з індивідуальним теплопостачанням, не передбачалось. Водночас, необхідним стало надання теплових навантажень місць загального користування. Зазначений наказ набрав чинності 09.12.2007 р. і з цієї дати теплопостачальні організації повинні були припинити нарахування оплати за втрати теплової енергії через транзитні стояки та трубопроводи, які проходять приміщенням з індивідуальним теплопостачанням.

Отже, оплата втрати тепла існуючими трубопроводами та методика розрахунку цих послуг на спірний період (з жовтня 2010 року по листопад 2014 року) нормативно-правовими актами не передбачена.

Водночас, предметом спору не є відшкодування теплового навантаження місць загального користування, і розрахунок заборгованості, про стягнення якої просить позивач, не відповідає Методиці розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 359 від 31.10.2006 р.

Належне відповідачеві приміщення не є місцем загального користування. Слід зазначити, що місцями загального користування жилого будинку /допоміжними приміщеннями/ є сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, горища, підвали, шахти та інші аналогічні приміщення призначенні для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. З технічної документації на належне відповідачеві приміщення вбачається, що магазин є вбудованим приміщенням, яке має відокремлений вхід та не має доступу до місць загального користування, які призначенні для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Укладена сторонами 01.10.2004 р. угода на відпуск теплової енергії за змістом не відповідає нормам ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не укладена на основі типового договору та не є договором про відшкодування теплового навантаження місць загального користування.

Таким чином, оскільки на нормативних засадах не визначено обов'язку оплати втрат тепла існуючими трубопроводами та відсутня методика обрахування втрат тепла транзитними трубопроводами колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості відповідно до встановлених тарифів на теплову енергію.

Доводи позивача про здійснення відповідачем за період з жовтня 2004 по листопад 2010 року оплати за тепловіддачу від транзитних трубопроводів, відповідно до укладеної угоди, суд оцінює критично. Так, надані позивачем документи, а саме: квитанція № 6303/0058 від 03.11.2004 р. з призначенням платежу 'за опалення (гар.вода) за 01.10.04-31.10.04' на суму 97,12 грн. /а.с.133/; картка споживача магазин «Альта» за період з 01.01.2004 р. по 31.12.2009 р. /а.с.134/ та картка розрахунків магазин «Альта» ПП ТалашкоВ.О. за період з 01.12.2009 р. по 31.01.2015 р. /а.с.135-136/ не містять беззаперечних даних про здійснення відповідачем оплати саме за тепловіддачу від транзитних трубопроводів та не є первинними документами, на підтвердження проведення оплати, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Разом з тим, відповідач пояснив, що помилково вважав, що оплата за втрату тепла існуючими трубопроводами відповідає вимогам закону, тому виконував платежі, які становили незначні для нього суми.

Колегія суддів вважає, що факт виконання платежів за наведених вище обставин не є підставою для покладання інших грошових зобов'язань на відповідача.

Безпідставними є посилання скаржника на СНіП 2.04.05-91 «Отопление, вентиляция, кондиционирование» порядку здійснення розрахунку вартості втрат теплової енергії, адже, СНиП /строительные нормы и правила/ встановлюють будівельні норми і правила, в яких згруповані акти технічного, економічного та правового характеру, що регламентують провадження містобудівної діяльності, а також інженерних досліджень, архітектурно - будівельного проектування та будівництва та не мають відношення до методики здійснення розрахунків по оплаті вартості втрат тепла.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що зміст угоди, на яку посилається позивач як на підставу стягнення заборгованості, не визначає конкретних прав та обов'язків сторін, а лише свідчить про погодження розрахунку втрат тепла згідно проекту, і така угода за відсутності нормативного врегулювання не може слугувати підставою для виникнення господарського зобов'язання, враховуючи наступне.

Згідно з ч.1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст.ст.1-4,181 ГК України до господарських відносин застосовуються правила Цивільного кодексу України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом. Статтею 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частинами 2, 3 статті 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема такими підставами є договори, акти цивільного законодавства. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору /ч. 1 ст.638 Цивільного кодексу України/.

За змістом угоди № 384 від 01.10.2004 р. її предметом визначено відпуск теплової енергії та втрати тепла існуючими трубопроводами системи центрального опалення. Істотні умови в угоди не визначені.

Як зазначено вище чинне законодавство, що регулює постачання теплової енергії, визначає, що такі послуги здійснюються виключно на договірних засадах.

Стаття 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме на виконавця покладає обов'язок підготувати договір про надання житлово-комунальних послуг.

В пункті 1 Розділу VIII "Прикінцевих положень" Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності зазначеним законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим законом у зазначений строк, втрачають чинність.

Угоди від 01.10.2004 р. не відповідає положенням вищезазначеного закону, а отже позивач зобов'язаний був підготувати новий проект договору з врахуванням положень закону і надати його споживачу для підписання. З матеріалів справи вбачається, що позивачем вимоги закону не були виконані та договір про надання послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» сторонами не укладений.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність як нормативних так і договірних підстав для стягнення коштів з відповідача на користь позивача у даній справі.

Позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних задоволенню не підлягають, оскільки суд встановив відсутність простроченого грошового зобов'язання.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2015 р. у справі № 903/1247/14 відповідає матеріалам справи та чинному законодавству. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обгрунтованих висновків господарського суду Волинської області, і колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення за ст.104 ГПК України.

Судовий збір за подання апеляційної скарги у зв'язку із відмовою в її задоволенні покладається на скаржника згідно зі ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача підприємства теплових мереж "Ковельтепло" залишити без задоволення, рішення господарського суду Волинської області від 24.02.2015 р. у справі № 903/1247/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 903/1247/14 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.