ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" травня 2015 р. Справа № 916/1475/15-г

За позовом Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Котовського

до відповідача Публічного акціонерного товариства „Імексбанк"

про стягнення 1846296,33 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Стрельченко Р.А. - довіреність від 12.02.2015 року.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Котовського звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", в якій просить стягнути з відповідача 1846296,33 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору банківського рахунку №214 від 01.02.2008 року щодо переказу коштів на підставі платіжних доручень №13, №14 від 19.01.2015 року, які були надані позивачем для перерахування з поточних рахунків №3001, №3003, відкриті у ПАТ „Імексбанк" на рахунки №7273, №7273 у Одеській філії ОУ АТ „Ощадбанк", та були залишені відповідачем без виконання у зв'язку з відсутністю грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.04.2015 року було порушено провадження у справі №916/1475/15-г.

20.04.2015 року на адресу суду надійшли заперечення ПАТ „Імексбанк" №4808 від 17.04.2015 року, відповідно до яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на встановлену Законом України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" заборону на задоволення вимог кредиторів банку щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури банку, та згідно якої позивач є кредитором банку щодо майнового зобов'язання з перерахування грошових коштів. Разом з тим, відповідач зазначає, що вимоги позивача враховані банком та їх виплата буде здійснюватись у порядку та розмірах встановлених вищевказаним Законом України (а.с. 38).

У судовому засіданні 18.05.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на задоволенні позову.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" про час та місце судового засіданя повідомлений належним чином, шляхом надсилання судової ухвали на його юридичну адресу, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.45), у судове засідання не з'являвся, про поважність причин відсутності не повідомив.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Відповідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2008 року між Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Котовського (Клієнт) та Акціонерним комерційний банком "Імексбанк" (Банк) було укладено договір банківського рахунку (у національній валюті) №214 (а.с.17-21), згідно п. 1.1 якого банк відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року (зі змінами та доповненнями), відкриває Клієнту поточний рахунок (рахунки) у національній валюті та зобов'язується приймати і зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження Клієнта щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком у межах, встановлених операційним часом банку.

Пунктом 2.1.11 договору №214 від 01.02.2008 року передбачено, що банк має право виконувати розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта.

Згідно до п.п.2.3.3. вищевказаного договору банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції відповідно до діючого законодавства та нормативно-правових актів НБУ.

Відповідно до п. 2.3.4 договору №214 від 01.02.2008 року, банк зобов'язується приймати та виконувати протягом операційного часу розрахунково-касові документи клієнта.

Відповідно до п.9.1. договору цей договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання.

Таким чином, укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Разом з тим, згідно п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.01.2015 року Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Котовського до банку було передано платіжні доручення №13, №14 на перерахування грошових коштів з поточного рахунку №3003 у ПАТ "Імексбанк" на рахунок №7273, відкритий у ОФ ОУ АТ "Ощадбанк" м. Одеса, які були прийняті відповідачем у той же день, про що свідчать наявні печатки банку (а.с.24).

Повідомленнями від 19.01.2015 року №1 та №2 про невиконання розрахункового документа ПАТ "Імексбанк" повідомив позивача про невиконання платіжних доручень №13, №14 від 19.01.2015 року, у зв'язку з відсутністю коштів (а.с.25,26).

З огляду на невиконання вказаних платіжних доручень, 17.03.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист №8 від 11.03.2015 року з вимогою виконати доручення клієнта щодо перерахування з розрахункового рахунку грошових коштів за платіжними дорученнями №13 від 19.01.2015 року, №14 від 19.01.2015 року (а.с.27). Вказаний лист був залишений без задоволення та без відповіді.

На підставі вищевказаних правових норм, а також положення п. 2.3.4 договору №214 від 01.02.2008 року, суд доходить висновку про виникнення у відповідача зобов'язання виконати платіжні доручення №13 від 19.01.2015 року, №14 від 19.01.2015 року та перерахувати кошти, що не було виконано останнім.

Таким чином, як встановлено судом, відповідачем було допущено порушення виконання зобов'язання, наслідком якого є настання, згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України, правових наслідків, встановлених договором або законом.

При цьому, відповідач не заперечує щодо наявності зобов'язань та виконання останніх в порядку та розмірах встановлених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення вказаних сум на підставі судового рішення, суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як вбачається з відомостей, які є загальнодоступними та містяться на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015 року №50 Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 січня 2015 року №16 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 27 січня 2015 року по 26 квітня 2015 року включно, а також призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ „ІМЕКСБАНК".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №84 від 23 квітня 2015р. строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ІМЕКСБАНК" було продовжено до 26 травня 2015р. включно.

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація -процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п.6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Визначення поняття "кредитор банку" містять приписи Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до статті 2 Закону, кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Таким чином, здійснивши системний аналіз положень ЦК України, Законів України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" і "Про банки і банківську діяльність", суд доходить висновку, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а банк, відповідно, виступає боржником.

При цьому, суд зазначає, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (пункт 1 частини 6 вказаної статті).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Таке ж визначення міститься у пункті 2.1 статті 2 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку".

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що на Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Котовського розповсюджується обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак вимоги щодо стягнення з останнього залишку коштів не можуть бути задоволені за рахунок відповідача, в силу вказаних обмежень з огляду на введення у ПАТ „Імексбанк" тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим у заявленому позові слід відмовити.

При цьому, аналогічні висновки щодо відповідних правовідносин, які є обов'язковими для суду при прийнятті рішення, відповідно до ст. 82 та ст. 111-28 ГПК України, містяться у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/144, від 1.04.2015р. у справі №910/9231/144, від 22.04.2015р. у справі №910/9234/144, а підстави для відступлення від вказаних правових позицій відсутні.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Котовського, судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 25.05.2015р.

Суддя Ю.М. Щавинська