КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2015 р. Справа№ 910/27881/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Куксова В.В.

За участю представників:

від позивача: Гаврилова О.Ю. - представник за довіреністю,

від відповідача: Коваль І.Ю. - представник за довіреністю,

від третьої особи: представник не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року

у справі №910/27881/14 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо"

до Державного підприємства "Чайка"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне управління справами

про визнання договору про спільну діяльність без створення юридичної особи №10/11-2009 від 10.11.2009 недійсним та застосування наслідків його недійсності у розмірі 87 055,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Чайка" (далі-відповідач) про визнання договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 недійсним та застосування наслідків його недійсності у розмірі 87 055,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 є недійсними, оскільки в порушення норм пункту 20 статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" договір не було погоджено з органом управління майном Державного підприємства "Чайка", а також позивач просить суд першої інстанції застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача 87 055,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі №910/27881/14 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 05.02.2015р., позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для вирішення справи; на порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Фактично апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині застосування останнім строку позовної давності.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу останнього залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надала суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчить наявні в матеріалах справи докази. Однак, третя особа наданим їй процесуальним правом не скористалася та в судове засідання не з'явилася, своїх повноважних представників не направила, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності третьої особи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.11.2009р. між Державним підприємством "Чайка" (сторона-1 за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" (сторона-2 за договором) був укладений договір про спільну діяльність без створення юридичної особи №10/11-2009 (далі-Договір), відповідно до умов якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання своїх зусиль і майна, яке належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення загальної господарської мети: створення на базі земельної ділянки загальною площею 6 га, що розташована на території Шпитьківської сільської ради в Києво-Святошинському районі Київської області, яка перебуває в постійному користуванні Сторони-1 на підставі державного акту про право постійного користування ІІ-КВ № 003655, та будівельних споруд, які розташовані на виділеній земельній ділянці, кінноспортивного комплексу (далі - об'єкт-1), метою якого буде діяльність стаєнь, школи верхової їзди, кінноспортивних манежів, розведення коней, організація і підготовка спортивно-масових заходів, і його подальша експлуатація, з метою отримання прибутку; створення на базі озера, що розташоване на території Шпитьківської сільської ради в Києво-Святошинському районі Київської області, яке перебуває в постійному користуванні сторони-1 на підставі державного акту про право постійного користування ІІ-КВ № 003655, рибного господарства (далі - об'єкт-2) для розведення риби і подальшої організації спортивного і любительського лову риби, з метою отримання прибутку.

В подальшому, між сторонами було укладено додаткову угоду про розірвання договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди розірвати договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009.

У відповідності до пункту 1.1 статуту Державного підприємства "Чайка", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 24.12.2007 № 937, в редакції чинній станом на момент укладення договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, Державне підприємство "Чайка" засноване на державній власності та підпорядковане Міністерству аграрної політики України (орган управління майном) і є підзвітним йому.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.01.2011 № 20-р на виконання Указу Президента України від 23.03.2010 № 402/2010 цілісний майновий комплекс Державне підприємство "Чайка" було передано д о сфери управління Державного управління справами.

Як стверджує позивач, договір про спільну діяльність без створення юридичної особи №10/11-2009 від 10.11.2009 є недійсними, оскільки в порушення норм пункту 20 статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" договір не було погоджено з органом управління майном Державного підприємства "Чайка".

У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

З частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України вбачається, що одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судовою колегією враховано рекомендації, викладені у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" стосовно того, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до п.1.5 статуту Державного підприємства "Чайка", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 24.12.2007 № 937, в редакції чинній станом на момент укладення договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009, підприємство є державним унітарним комерційним підприємством.

Пунктом 3.5 статуту Державного підприємства "Чайка", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 24.12.2007 № 937, в редакції чинній станом на момент укладення договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 встановлено, що відчуження майнові об'єкти та земельні ресурси, що належать до основних фондів, підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкретних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Господарським кодексом України та іншими законами.

З вищевикладеного вбачається, що майно, яке було об'єктом договору, є державною власністю та було закріплене за Державним підприємством "Чайка" на праві господарського відання.

У відповідності до ч.3 ст.326 Цивільного кодексу України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

У відповідності до ч.5 ст.75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору) Державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно із ч.1 ст.3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) об'єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.

У відповідності до ст.4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління); органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна академія наук України, галузеві академії наук.

За змістом ст.6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент укладення Договору) уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема: затверджують статути (положення) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління, і господарських структур та здійснюють контроль за їх дотриманням; ведуть облік об'єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об'єктів; погоджують підпорядкованим підприємствам, установам, організаціям відповідно до законодавства договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні; виконують інші передбачені законодавством функції з управління об'єктами державної власності.

З огляду на викладене, Державне підприємство "Чайка" може розпоряджатися майном, що належить до основних фондів та укладати договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні, виключно у межах повноважень та у спосіб встановленими чинним законодавством України та за погодженням з уповноваженим органом управління до сфери управління якого належить підприємство.

При цьому, сторонами відповідно до вимог ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів отримання погодження уповноваженим органом управління Державного підприємства "Чайка" на укладання з Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" договору про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір про спільну діяльність без створення юридичної особи № 10/11-2009 від 10.11.2009 було укладено з порушенням положень чинного на момент його укладення законодавства України (зокрема, ст.326 Цивільного кодексу України, ст.75 Господарського кодексу України та ст.6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності") та статутних документів Державного підприємства "Чайка", а тому в силу норм ст.203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

При цьому, відповідач стверджує, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо визнання спірного Договору недійсним.

У відповідності до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.3 та ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріалами справи підтверджено, що в процесі розгляду даної справи відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Судовою колегією враховані рекомендації, викладені у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" стосовно того, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що оскаржуваний Договір було укладено 10.11.2009р., а позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції лише 12.12.2014р., а також судом не встановлено факту переривання перебігу позовної давності та наявності поважних причин її пропуску, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання недійсним договору про спільну діяльність без створення юридичної особи №10/11-2009 від 10.11.2009 не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом строку позовної давності позовної давності.

Враховуючи відмову в задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним договору, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для задоволення похідної від неї вимоги щодо застосування наслідків недійсності такого правочину та стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 87 055,00 грн відсутні.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі з урахуванням письмових пояснень, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміні оскаржуваного рішення суду.

Судові витрати покладаються на підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр дозвілля "Лісне Ранчо" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі №910/27881/14 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі №910/27881/14 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/27881/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту постанови 25.05.2015р.

Головуючий суддя П.В. Авдеєв

Судді Т.В. Ільєнок

В.В. Куксов