КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 927/25/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Сільськогосподарського кооперативу "Миколаївський"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2015

у справі № 927/25/15 (суддя Книш Н.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас"

до Сільськогосподарського кооперативу "Миколаївський"

про стягнення 128 040,04 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 927/25/15 відкладено на 20.05.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2015 у справі № 927/25/15 позовні вимоги задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 41 947,20 грн. боргу, 15 616,29 грн. пені, 28 189,44 грн. штрафу, 12 788,71 грн. 20% річних, 2 250,83 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що відповідач повинен був розрахуватись за поставлений товар згідно із видатковою накладною № 7839 від 02.06.2014 до 04.06.2014, включно, згідно із видатковою накладною № 8322 від 11.06.2014 до 13.06.2014, включно; відповідач за отриманий товар розрахувався частково, сплативши 70 000,00 грн. - 14.11.2014 та 15 000,00 грн. - 29.12.2014, у зв'язку із чим, заборгованість відповідача за отриманий товар становила 55 947,20 грн.; після порушення провадження у справі відповідач в рахунок погашення заборгованості перерахував на рахунок позивача 26.01.2015 - 14 000,00 грн., що підтверджується копіями виписок банку, наданими позивачем до матеріалів справи; заборгованість відповідача на день розгляду справи становить 41 947,20 грн., що підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем; матеріалами справи підтверджується прострочка відповідача щодо оплати поставленого товару, тому суд дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано штраф у сумі 28 189,44 грн.; позивачем безпідставно проведено нарахування пені за прострочку оплати товару за 14.11.2015 із розрахунку суми боргу 98 784,00 грн., без урахування зменшення його розміру на суму 70 000,00 грн., здійсненої відповідачем часткової оплати заборгованості 14.11.2014, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню, в сумі 15 616,29 грн., за період з 05.06.2014 по 04.12.2014, в решті стягнення пені вимоги позивача задоволенню не підлягають, у зв'язку з їх безпідставністю; позивачем безпідставно проведено нарахування 20% річних за прострочку оплати товару за 14.11.2014, із розрахунку суми боргу 98 784,00 грн., без урахування зменшення його розміру на суму 70 000,00 грн., здійсненої відповідачем часткової оплати заборгованості 14.11.2014, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 20% річних підлягають частковому задоволенню, в сумі 12 788,71 грн., за період з 05.06.2014 по 04.12.2014, в решті стягнення 20% річних вимоги позивача задоволенню не підлягають, у зв'язку з їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2015 у справі № 927/25/15 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що на момент звернення позивача до суду відповідач не мав заборгованості перед позивачем; є незрозумілим, на якій підставі позивач розраховує штрафні санкції не з суми боргу 41 947,20 грн., яку він сам визначає та яким чином він це робить; розрахунки позивача є необґрунтованими та безпідставними, тому що зазначені різні суми та різні періоди, за які нараховуються вказані санкції.

Посилаючись на положення п. 3.7 договору № 14/26, скаржник стверджує, що ним було надано позивачу кукурудзу на загальну суму 41 947,20 грн., чим виконано усі боргові зобов'язання за укладеним договором поставки, що не було враховано судом першої інстанції.

На думку скаржника, суд першої інстанції припустився неправильного застосування ст.ст. 4-7, 43 ГПК України, що відповідно до ч. 1 ст. 104 ГПК України є підставою для скасування або зміни прийнятого судового рішення у справі.

28.04.2015 від позивача та відповідача через відділ документального забезпечення суду надійшло клопотання щодо затвердження мирової угоди між сторонами процесу та припинення судового розгляду справи, в якій позивач та відповідач просили, на підставі п. 7 ст. 80 ГПК України, а також з метою мирного врегулювання існуючого майнового спору, затвердити мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем.

Апеляційний господарський суд, розглянувши зазначене клопотання позивача та відповідача, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки нормами ГПК України не передбачено право апеляційного господарського суду затверджувати мирову угоду, укладену сторонами у процесі виконання судового рішення, а така мирова угода, відповідно до ст. 121 ГПК України подається на затвердження господарському суду, який прийняв відповідне судове рішення, про що було зазначено в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 у справі № 927/25/15, тому клопотання залишається без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду Чернігівської області позовну заяву про стягнення з відповідача суми неоплаченого товару - 70 947,20 грн., суми 20% річних - 13 028,33 грн., суми штрафу - 28 189,44 грн., суми пені - 15 875,07 грн.; судового збору.

На підставі ст. 22 ГПК України позивачем до господарського суду першої інстанції подані заяви про зменшення позовних вимог, а саме:

- від 27.01.2015, відповідно до якої позивач, враховуючи часткову сплату основної суми боргу, просив стягнути з відповідача 55 947,20 грн. основного боргу, 13 028,33 грн. 20% річних, 28 189,44 грн. штрафу та 15 875,07 грн. пені;

- від 09.02.2015, відповідно до якої позивач, враховуючи часткову сплату основної суми боргу, просив стягнути з відповідача суму неоплаченого товару - 41 947,20 грн., 12 842,84 грн. 20% річних, 28 189,44 грн. штрафу та 15 669,98 грн. пені.

Також позивачем 24.02.2015 подано до господарського суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог від 18.02.2015, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача суму неоплаченого товару - 41 947,20 грн., суму 20% річних - 12 842,44 грн., суму штрафу - 28 189,44 грн., суму пені - 15 669,98 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.05.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 14/26, відповідно до п. 1.1 якого в терміни, визначені договором позивач, за договором постачальник, зобов'язується передати у власність відповідача, за договором покупця, продукцію виробничо-технічного призначення, а відповідач зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Згідно із п.п. 2.1, 3.1 договору № 14/26 за даним договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються додатками та/або накладними та/або рахунками-фактурами, що є невід'ємною частиною цього договору; порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

Сторонами за договором № 14/26 також укладені додатки до договору № 14/26 від 30.05.2014, а саме:

- № 1-ЗЗР від 30.05.2014, відповідно до якого постачанню підлягають товари в зазначеному асортименті, кількості, ціні та вартості; загальна ціна товару за даним додатком складає 98 784,00 грн.;

- № 2-ЗЗР від 10.06.2014, відповідно до якого постачанню підлягають товари в зазначеному асортименті, кількості, ціні та вартості; загальна ціна товару за даним додатком складає 42 163,20 грн.

Згідно із п.п. 3 додатків № 1-ЗЗР та № 2-ЗЗР оплата здійснюється у наступному порядку: відповідач сплачує позивачу 100% вартості товару на розрахунковий рахунок позивача по факту поставки товару, але не пізніше 2-х днів після його отримання.

Факт постачання позивачем відповідачу товару згідно із умовами договору № 14/26 та одержання товару відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи підписаними представниками позивача та відповідача копіями видаткових накладних № 7839 від 02.06.2014 на суму 98 784,00 грн. та № 8322 від 11.06.2014 на суму 42 163,20 грн., довіреностями представника відповідача № 7 від 02.06.2014 та № 10 від 11.06.2014.

Таким чином, враховуючи умови п.п. 3 додатків № 1-ЗЗР та № 2-ЗЗР до договору № 14/26, відповідач повинен був оплатити поставлений позивачем товар згідно із видатковими накладними № 7839 від 02.06.2014 та № 8322 від 11.06.2014 до 05.06.2014 та до 14.06.2014, відповідно.

Позивачем було виставлено відповідачу на оплату товару рахунки № 6460 від 30.05.2014 на суму 98 784,00 грн. та № 6906 від 10.06.2014 на суму 42 163,20 грн.

Як вбачається із витягів із особового рахунку позивача, наявного у матеріалах справи (а.с. 48-49, 87), відповідачем сплачено позивачу грошові кошти за переданий останнім товар згідно із договором № 14/26, а саме: 14.11.2014 у розмірі 70 000,00 грн., 29.12.2014 у розмірі 15 000,00 грн. та 26.01.2015 у розмірі 14 000,00 грн., у зв'язку із чим, заборгованість відповідача перед позивачем склала суму у розмірі 41 947,20 грн.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доказів повної оплати за поставлений позивачем товар згідно із договором № 14/26 у розмірі 41 947,20 грн., відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційний господарський суд, враховуючи часткові сплати відповідачем заборгованості, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 41 947,20 грн., за поставлений товар згідно із договором № 14/26, є такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.п. 7.7-7.9 договору № 14/26 в разі невиконання відповідачем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань, передбачених розділом 3 цього договору, відповідач, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь позивача крім суми заборгованості, 20% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору; річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати; в разі прострочення відповідачем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів, відповідач сплачує додатково штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно оплаченого товару; сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов'язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3 років.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, здійснивши перерахунок сум штрафу, пені та 20% річних, апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що суми штрафу у розмірі 28 189,44 грн., пені у розмірі 15 616,29 грн. та 20% річних у розмірі 12 788,71 грн., є правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Твердження скаржника про відсутність боргу перед позивачем є голослівним, адже у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем було передано позивачу у рахунок виконання зобов'язання за договором № 14/26 кукурудзу на загальну суму 41 947,20 грн., на що посилається скаржник.

Як вбачається із розрахунків позивача річних, штрафу, пені, доданих до заяви про уточнення позовних вимог від 18.02.2015, періоди прострочення, сума боргу, у них не збільшені по відношенню до розрахунків, доданих до позовної заяви.

Щодо правильності нарахування пені, річних, то в оскаржуваному рішенні наведено підстави зазначених розмірів.

Скаржником не доведено своїм контррозрахунком, чому саме скаржник вважає неправильними суми, зазначені в оскаржуваному рішенні.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2015 у справі № 927/25/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Сільськогосподарського кооперативу "Миколаївський" без задоволення.

2. Справу № 927/25/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Повний текст постанови складено 21.05.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха