ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.05.15р. Справа № 904/3522/15
За позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого без балансового відділенні І типу №10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк", м. Дніпропетровськ

про стягнення переплати пенсії

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: Кібець З.В. - представник, довіреність №375/07/30 від 13.01.2015 року

від відповідача: Рогожина Г.В. - представник, довіреність від 11.12.2014 року

СУТЬ СПОРУ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого без балансового відділенні І типу №10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства "Ощадбанк", м. Дніпропетровськ про стягнення переплати пенсії.

Позовні вимоги мотивовані тим на виконання вимог ст. 52 Закону № 2262 між головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі Позивач) та ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі Відповідач) укладено Договір № 15/117/59 від 25.08.2009 (далі Договір) відповідно до п. 1 ст. 1 я кого Банк виконує функції виплати пенсіонерам з числа осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, а також іншим особам, які мають право на пенсію згідно з Законом № 2262 (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей). Так 01.01.1998 Гальперину Олегу Леонідовичу призначено пенсію за вислугою років, яку він отримував на рахунок № 21360 відкритий у ТВБВ № 10003/0624. При проведенні інвентаризації пенсійних справ Позивачем виявлено відсутність копії паспорта та ІПН у пенсійній справі. З метою отримання від Гальперина О.Л. копії його паспорта та ІПН на адресу останнього направлено лист від 09.07.2009 вих № 12907/12-02. В подальшому головним управлінням неодноразово направлялись ідентичні листи. Головне управління звернулось до головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, з запитом від 29.04.2014 № 10240/10/01 відповідно до якого Позивач просить надати інформацію, щодо факту виїзду Гальпериним О.Л. на постійне місце проживання за межі України. У своїй відповіді від 19.06.2014 № 1201/8034 головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомив, що Гальперин О.Л. у 2010 році вибув на постійне місце проживання до Ізраїлю. У зв'язку з тим, що Гальперин О.Л. не повідомив позивача про виїзд за межі країни утворилась переплата пенсії в розмірі 66169,74 грн.

Відповідач надав відзив на позову, в задоволенні позовних вимог просить відмовити з посиланням на те, що власником коштів, виплачених особі, яка отримує пенсію, є безпосередньо одержувач виплат, а не банківська установа.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

У порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 25.05.2015року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.99р. за № 1596 "Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року № 734" (далі по тексту - Порядок), виплата пенсій та грошової допомоги здійснюється за місцем проживання в населених пунктах, де функціонують установи уповноважених банків. Установи уповноважених банків здійснюють відкриття поточних рахунків, проводять операції із зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки відповідно до цього Порядку, угод, укладених ними з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, управліннями праці та соціального захисту населення райдержадміністрацій, виконкомів міських, районних у місті ради або центрами з нарахування і виплати пенсій та допомоги - у регіонах, де функціонують такі центри.

На виконання вимог ст. 52 Закону № 2262 між головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі Позивач) та ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі Відповідач) укладено Договір № 15/117/59 від 25.08.2009 (далі Договір) відповідно до п. 1 ст. 1 я кого Банк виконує функції виплати пенсіонерам з числа осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, а також іншим особам, які мають право на пенсію згідно з Законом № 2262 (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей).

01.01.1998 Гальперину Олегу Леонідовичу призначено пенсію за вислугою років, яку він отримував на рахунок № 21360 відкритий у ТВБВ № 10003/0624.

При проведенні інвентаризації пенсійних справ Позивачем виявлено відсутність копії паспорта та ІПН у пенсійній справі.

З метою отримання від Гальперина О.Л. копії його паспорта та ІПН на адресу останнього направлено лист від 09.07.2009 вих № 12907/12-02. В подальшому головним управлінням неодноразово направлялись ідентичні листи, а саме від 06.06.2011 № 13922/12-01, від 18.01.2012 №1057/11-01, від 05.12.2013 №26397/10/01.

Позивач звернувся до головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, з запитом від 29.04.2014 № 10240/10/01 відповідно до якого Позивач просить надати інформацію, щодо факту виїзду Гальпериним О.Л. на постійне місце проживання за межі України.

Листом 19.06.2014 № 1201/8034 головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомив що Гальперин О.Л. у 2010 році вибув на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимоги з огляду на наступне.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.03р., для відкриття банківського рахунку між банком і клієнтом укладається договір банківського рахунку.

Відповідно до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Виходячи з викладеного вбачається, що відповідач не є власником коштів, перерахованих позивачем. Банк зобов'язаний зарахувати відповідні суми на особові карткові рахунки одержувачів і за невиконання цього обов'язку Банк несе відповідальність, передбачену Порядком і Договором. Саме одержувачі є власниками коштів, перерахованих Фондом, і Банк не має права ними розпоряджатись без згоди і розпоряджень власників.

Відповідно до п. п. 1.38, 1.39 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом; списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.04р., власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд (п. 1.6 Інструкції).

Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції") або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції (п. 1.7 Інструкції).

Підставою для отримання готівкових коштів за допомогою платіжної картки через банкомат є правильне введення ПІН-коду (персональний ідентифікаційний номер) - коду, який повідомляється тільки власникові платіжної картки і необхідний для його ідентифікації під час здійснення операцій з використанням платіжної картки. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІН-коду, а також за наслідки виконання доручень, виданих не уповноваженими особами, і у тих випадках, коли з використанням передбачених банківськими правилами процедур Банк не міг установити факт видачі розпорядження не уповноваженими особами.

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З вищенаведеного вбачається, що право власності на кошти, які знаходяться на рахунку, відкритому у банку, належить власнику цього рахунку.

Окрім того, банк не має права на суму коштів, що знаходяться на рахунку фізичної особи, не є набувачем спірних страхових коштів, а лише вчиняє дії з обслуговування рахунку клієнта, а обов'язок банку здійснити дії щодо особового рахунку клієнта (в тому числі списати кошти з особового рахунку клієнта) виникає лише у визначених законодавством випадках.

Частиною 2 ст. 1071 Цивільного кодексу України визначено обов'язок банку виконати судове рішення, прийняте за наслідками захисту прав стягувача щодо особи - володільця рахунку та отримувача грошових коштів незалежно від волевиявлення володільця рахунку.

Отже, позовні вимоги про спонукання банку до виконання цивільного обов'язку (стягнення коштів) мають підтверджуватись доказами існування рішення щодо володільця рахунку, порушення банком прав позивача невиконанням цього рішення, із зазначенням матеріально-правових підстав для здійснення банком на користь позивача дій щодо особового рахунку клієнта, як цивільного обов'язку банку, що виник на час звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Аналогічна позиція висловлена Вищим господарським судом України у постанові від 27.02.14р. №904/6364/13 при вирішення справи з подібних правовідносин.

Спірні правовідносини виникли між позивачем та банківською установою, яка знаходиться у договірних відносинах з позивачем і була у договірних відносинах з одержувачем страхових виплат - пенсії (Гальпериним О,Л.), тому зазначені правовідносини мають регулюватися як законодавством у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, так і цивільним законодавством та законодавством про банківську діяльність, чинним на момент перерахування спірної суми коштів.

Частинами 1, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з ч. 5 ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Пунктами 1.4., 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004р. передбачено, що власником рахунку в банку є особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно з главами 5, 12 Інструкції, стягувачами, що мають право ініціювати списання коштів з рахунків клієнтів без їх відома, є органи державної виконавчої служби (на підставі виконавчих документів, установлених законами України) та органи державної податкової служби (щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою чи територіальною громадою).

Відповідно до п. 1.3., 1.39., 1.40. ст. 1, п. 7.1.2. ст. 7 та ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" грошові кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність отримувача; примусовим списанням є списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом; стягувачем вважається особа, яка може бути ініціатором переказу коштів з рахунка платника на підставі виконавчих документів, визначених законом; банк на договірній основі повинен здійснювати зберігання коштів на поточному рахунку, проводити розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно зі ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Пунктом 22.9. ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту, у разі недостатності на рахунку платника коштів для виконання у повному обсязі розрахункового документа стягувача на момент його надходження до банку платника цей банк здійснює часткове виконання цього розрахункового документа шляхом переказу суми коштів, що знаходиться на рахунку платника, на рахунок отримувача.

Отже, власником коштів, виплачених особі, яка отримує пенсію, є безпосередньо одержувач виплат, а не банківська установа, у якій відкрито банківський рахунок одержувача цих виплат.

З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.06.2015 року

Суддя С.В. Мартинюк