РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №914/3941/14

Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом приватного підприємства "Дизайн Полідрук"

до публічного акціонерного товариства "Банк Форум"

про визнання недійсним кредитного договору

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Бондаренко О.М. - представник за довіреністю № 10/00-35 від 18.02.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Дизайн Полідрук" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання недійсним кредитного договору №1-0023/13/22-KL.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.11.2013 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №1-0023/13/22-KL.

На думку позивача, спірний кредитний договір не був спрямований на реальне виконання істотних умов договору, суперечить вимогам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг", оскільки містить односторонні умови регулювання кредитних відносин, укладений між сторонами під час існування в кредитора складного фінансового становища, за обтяжуючих для позивача обставин та на невигідних для нього умовах, що призвело до негативних наслідків, на виникнення яких останній не сподівався під час його підписання, у зв'язку з чим просить суд відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, визнати його недійсним.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 07.11.2014 року відповідно до ст. 64 Господарського процесуального кодексу України порушено провадження у справі №914/3941/14.

В судових засіданнях 25.11.2014 року та 11.12.2014 року оголошувались перерви, а 18.12.2014 року та 20.01.2014 року відкладено розгляд справи.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 26.02.2015 року справу направлено за підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.03.2015 року справа №914/3941/14 прийнята суддею Мудрим С.М. до свого провадження та призначено розгляд справи на 31.03.2015 року.

31.03.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав заяву про уточнення позовних вимог та клопотання про витребування доказів по справі, відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 31.03.2015 року представник позивача підтримав подане клопотання про витребування доказів по справі.

Представник відповідача заперечував проти даного клопотання.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів по справі, у зв'язку із необґрунтованістю.

В судовому засіданні оголошено перерву на 12.05.2015 року.

08.05.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 12.05.2015 року представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 31.03.2015 року.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, у зв'язку із необґрунтованістю.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

08.11.2013 року між приватним підприємством "Дизайн Полідрук" (позичальник) та публічним акціонерним товариством "Банк Форум" (кредитор) укладено кредитний договір №1-0023/13/22- KL.

Відповідно до п.1.1 договору кредитор, на умовах, визначених цим договором, відкриває відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надає позичальнику кредитні кошти окремими частинами - "Вибірки" на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначеної п. 1.2 договору граничної суми коштів (кредитний ліміт), а позичальник зобов'язувався вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки (терміни) та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п.1.2 договору, протягом всього періоду дії цього договору максимальна заборгованість позичальника не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 4 000 000,00 грн.

Кредит надається з метою (на цілі): поповнення оборотних коштів позичальника (п.1.3 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за кредитом, встановлюється 07.11.2014 року.

За користування кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою, яка встановлюється на весь період дії договору в розмірі 19,7 (дев'ятнадцять цілих сім десятих процентів) річних (п. 3.2 кредитного договору).

Згідно п.10.8 Кредитного договору він набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

12.11.2013 року між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до якого сторони доповнили п. 5.2.10 кредитного договору підпунктом 5.2.10.3: "підтримувати співвідношення ЕВІТ до показника відсоткові витрати на рівні не нижчому ніж 1,2, де: ЕВІТ - чистий дохід…, Відсоткові витрати - дані розшифровки рядку 2250 звіту про фінансові результати".

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, приватне підприємство «Дизайн Полідрук» вказує, що умови кредитного договору суперечать вимогам ст.. 203 ЦК україни, оскільки укладений від впливом тяжких обставин, в яких перебував позивач, на вкрай невигідних для позичальника умовах, а також не спрямований на реальне виконання його істотних умов договору, а саме надання в користування коштів за кредитним договором у термін, відмінний від того, який визначений кредитним договором.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, положеннями статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання вимог чинного законодавства України та умов кредитного договору банк протягом всього строку дії кредитного договору надавав ПП "Дизайн Полідрук" кредитні кошти згідно з його заявками (вибірками), які наявні в матеріалах справи, а саме: № 1 від 13.11.2013 року, № 2 від 14.11.2013 року, № 3 від 18.11.2013 року, №4 від 19.11.2013 року, №5 від 28.11.2013 року, що підтверджується наявними меморіальними ордерами №235112 від 13.11.2013 року, №271825 від 14.11.2013 року, №340234 від 18.11.2013 року, №380319 від 20.11.2013 року та №597261 від 28.11.2013 року.

При цьому, факт отримання та розмір наданих відповідачем кредитних коштів позивачем не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, а також підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання відповідачем банківських послуг відсутні.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, який оскаржується позивачем, суд приходить до висновку, що договір містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: мета, сума і строк кредиту; умови, порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права та відповідальність сторін, що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 1054, 1046 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону "Про банки і банківську діяльність".

Зазначений кредитний договір був укладений сторонами, скріплений підписами уповноважених осіб і печатками підприємств, та, як вже встановлено судом, мав своїм наслідком реальне виконання.

Отже, суд вважає, що сторони на час укладення кредитного договору досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та вказаний договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Також, в обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що на момент укладення спірного кредитного договору банк належав до категорії неплатоспроможних банків, який уклавши кредитні договори на значні суми, тим самим сприяв додатковому завищенню своїх зобов'язальних активів, що в результаті вплинуло на пришвидшення застосування тимчасової адміністрації.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 14.03.2014 року прийнято рішення № 14 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Банк Форум". Вказане рішення було прийнято на підставі постанови Правління Національного банку України від 13.03.2014 року № 135 "Про віднесення ПАТ "Банк Форум" до категорії неплатоспроможних". Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14.03.14 р. № 32 призначено Соловйову Н.А. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Банк Форум". У подальшому постановою Правління Національного банку України від 13.06.2014 року № 355 було відкликано ліцензію ПАТ "Банк Форум" та прийнято рішення про його ліквідацію. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.06.2014р. № 49 розпочато ліквідацію ПАТ "Банк Форум".

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2014 року, прийнятого у справі № 757/16901/14-ц за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до "ЄРНАМІО КОНСАЛТІНГ ЛТД", ОСОБА 2, третя особа Публічне акціонерне товариство "Банк Форум", треті особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА З, ОСОБА 4 про стягнення майна (коштів) з власників істотної участі банку для задоволення вимог кредиторів, згідно якого було встановлено наявність висновків внутрішнього аудиту щодо перевірки процесів адміністрування (супроводження) кредитів, звітні документи про фінансові показники діяльності банку, які досліджувались під час розгляду справи, відтак, за твердженнями позивача, на момент укладення оспорюваного кредитного договору відповідач передбачав можливість настання наслідків своєї неплатоспроможності та майбутньої ліквідації, а отже, передбачав обмеження в силу діючого банківського законодавства можливостей позичальника в погашенні кредиту за рахунок заставного майна, передбачав обов'язкове поступлення лише готівкових коштів в силу Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та обов'язків Кредитора за цим договором. Проте, як стверджує позивач, відповідач приховав від позивача дану обставину, чим порушив вимоги ст.230 Цивільного кодексу України, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Абзацом 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Позивач у позовній заяві зазначає, що на момент укладання оспорювального кредитного договору його фінансовий стан був тяжкий. В обґрунтування чого зазначає, що підприємство протягом 2011-2013 року постійно здійснювало свою діяльність із залученням додаткових кредитів. На момент отримання кредиту було неліквідне та не в повній мірі могло покривати свої витрати та забезпечувати виробничий процес, а тому потребувало вкладення додаткових коштів у розвиток бізнесу, та забезпечення його безперебійного функціонування, утримуючи робочі місця, забезпечуючи сплату податків та неподаткових платежів до бюджету.

А також, кредитний договір, який є предметом дослідження в даній справі, був укладений як договір перекредитування кредитного договору позичальника, укладеного з ПАТ «Златобанк» 22.02.2013 р., з терміном дії до 21.02.2014р. Останній, в свою чергу, також був договором перекредитування ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Фольксбанк».

Відповідно до ч. 2 статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ч. 3 статті 6 ЦК У країни сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Позивачем не надано доказів того, що на момент укладення спірного договору позичальник перебував у скрутному фінансовому становищі, яке б виражалось у відсутності коштів для нормального ведення господарської діяльності, чи для нього існувала загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин.

Судом встановлено, що за весь час дії спірного договору питання про банкрутство ПП «Дизайн Полідрук» не порушувалось ні самим підприємством, ні його кредиторами, а також, позивач не перебуває в стадії припинення.

Відповідно до ч.1, 2 статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Частиною 1 статті 42 ГК України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до статті 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, в разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власник ризик, а тому користуючись правом самостійного залучення фінансових ресурсів, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків укладення відповідних правочинів, а також самостійно нести комерційні ризики їх несприятливості, що можуть настати в результаті таких правочинів. Підприємець самостійно має розрахувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших його дій, та самостійно прийняти рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності підприємця є його власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Більш того, як вбачається з п. 6.1 кредитного договору, підписуючи договір, позивач гарантував, що на момент укладення цього договору не існує жодних документів про звернення стягнення на кошти чи інше майно позичальника, відсутня податкова застава, інші публічні обтяження відносно майна та/або коштів позичальника, а також немає жодних судових справ чи будь-яких проваджень з боку суб'єктів владних повноважень проти позичальника, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань (обов'язків) за цим договором.

Статтею 229 ЦК України, яка встановлює правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, унормовано, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до цієї статті при укладенні такого правочину має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

Помилкою є неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Правочин визнається недійсним, якщо волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Не може бути підставою для застосування статті 229 ЦКУкраїни помилка стосовно здатності сторін належно виконати правочин незалежно від того, обумовлена така нездатність об'єктивними причинами чи небажанням однієї із сторін належно виконати свої обов'язки, які випливають з правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомим та бажаними для однієї зі сторін.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом про визнання кредитного договору № 1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 недійсним на підставі статей 229, 230 Цивільного кодексу України, позивач посилався на те, що представник відповідача - заступник директора Відділення № 2400 "Львівська дирекція з корпоративного бізнесу ПАТ "Банк Форум" Здоровик В.В. на момент укладення оспорюваного договору був достовірно обізнаний про неможливість кредитора дотриматись істотних умов Кредитного договору, проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту позивачем суду не надано. Також не надано позивачем жодних доказів на підтвердження фактів навмисного приховування відповідачем обставин, які мали істотне значення під час укладення Кредитного договору.

Окрім цього, суд звертає увагу, що статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також, п.10.1 кредитного договору сторони передбачили, що укладенням цього договору сторони фіксують досягнення згоди з усіх його істотних умов і підтверджують відсутність жодних претензій одна до одної з цього приводу. Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших його умов.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача про наявність обману, які ґрунтуються насамперед на його твердженнях, що якби відповідач повідомив позивача при укладенні кредитного договору про введення тимчасової адміністрації в банку, позивачем договір рефінансування з ПАТ "Банк Форум" укладений би не був.

В той же час, суд звертає увагу, що позивач при укладенні оспорюваного кредитного договору діяв за своїм вільним волевиявленням. При цьому, доцільність укладення правочинів не може оцінюватися судом.

Оскільки, позивач не надав доказів того, що при укладанні кредитного договору він помилявся (був ведений в оману) щодо природи правочину, прав та обов'язків, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем ні самого факту введення його в оману відповідачем при укладанні кредитного договору № 1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 р., ні наявності умислу в діях відповідача. А також, що за відсутності тяжкої обставини кредитний договір ним би не укладався взагалі або укладався на не таких умовах, так само як і не доведено того факту, що банк скористався впливом якихось тяжких обставин на позивача, а тому уклав кредитний договір з позивачем.

Згідно п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

В свою чергу, вищенаведене свідчить про недоведеність обставин, передбачених ст.ст. 229, 230 та ст.. 233 ЦК України, тобто позивачем належними засобами доказування не доведено наявність підстав недійсності оспорюваного кредитного договору, зокрема, не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження того, що спірний договір суперечить вимогам приписів Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору №1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 року, укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові, тому вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 28.05.2015 року

Суддя С.М.Мудрий