ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 914/196/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Коваль Н.І. (представник за довіреністю)

від відповідача (скаржник) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Галичина" від 27.03.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 12 березня 2015 року, суддя - Король М.Р.

у справі за № 914/196/15

за позовом: Приватного підприємства "Виробнича фірма "АСТ", м. Львів,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Галичина", м. Радехів, Львівська область

про стягнення 113 668,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 12 березня 2015 року у справі за № 914/196/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Галичина" на користь Приватного підприємства Виробнича Фірма "АСТ" 7610,56 грн. -3% річних, 43195,96 грн. інфляційних нарахувань, 18 472,98 грн. пені, 1385,6 грн. судового збору та 3047,45 грн. витрат на оплату послуг адвоката. В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позову мотивоване тим, що рішенням господарського суду від 24.06.2014 року, яке набрало законної сили 08.10.2014 року, у справі № 914/1573/14 грн. позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Галичина" на користь Приватного підприємства Виробнича Фірма "АСТ" 459 532, 00грн. основного боргу, пеню у сумі 22 108,81грн., 3% річних від прострочених платежів у сумі 4076,64грн. та інфляційні втрати у сумі 35 606,08грн., а також - судовий збір у сумі 10 426,47грн. та витрати на оплату послуг адвоката у сумі 5 000,00 грн. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження для його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Оскільки рішення господарського суду не виконано, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, 3% річних є підставними. Також, підставними є позовні вимоги про стягнення частини пені, однак в позові про стягнення частини пені відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати в частині стягнення із відповідача на користь позивача пені в сумі 18472,98 грн., інфляційних нарахувань в сумі 43 195,96 грн. та витрат на оплату послуг адвоката в сумі 3047,45 грн. та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові в цій частині, мотивуючи це тим, що позивачем та судом першої інстанції було невірно розраховані суми, які підлягають до стягнення, з порушенням вимог, які передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судове засідання скаржник не забезпечив явки свого уповноваженого представника, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи думку присутнього представника позивача, те, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обов'язком сторін, та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши думку присутнього представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.08.2012 між Приватним підприємством "Виробнича фірма "АСТ" та Приватним акціонерним товариством "Галичина" укладено Договір №03/08-2012 (договір), згідно з п.1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця продукцію, кількість та асортимент якої визначається у видаткових накладних, а покупець зобов'язався оплатити продукцію, на умовах, визначених цим договором.

Ціна продукції що поставляється визначається постачальником у рахунках та видаткових накладних на замовлену партію товару. Загальна сума договору становить 1 000 000,00 грн. (п.п.2.1.2.2 договору).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на підставі видаткових накладних, копії яких знаходяться у матеріалах справи, вартість якого в розмірі 459 532,0 грн. відповідачем не було погашено.

Рішення господарського суду від 24.06.2014 року, яке набрало законної сили 08.10.2014 року, у справі № 914/1573/14 грн. позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Галичина" на користь Приватного підприємства Виробнича Фірма "АСТ" 459 532, 0 грн. основного боргу, пеню у сумі 22 108,81грн., 3% річних від прострочених платежів у сумі 4 076,64грн. та інфляційні втрати у сумі 35 606,08 грн., а також - судовий збір у сумі 10 426,47грн. та витрати на оплату послуг адвоката у сумі 5 000,00 грн.

Докази оплати вказаного боргу в матеріалах справи відсутні

Оскільки рішення господарського суду не виконано, позивач звернувся з позовом про стягнення 7 610,56 грн. 3% річних за період з 13 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року, 62 861,53 грн. пені за період з 31 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року та 43 195,96 грн. інфляційних втрат за період з червня 2014 року по листопад 2014 року, що і є предметом позову.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, зокрема, є договори та інші правочини.

01.08.2012 року сторони уклали договір купівлі-продажу №03/08-2012, який став підставою виникнення цивільних прав та обов'язків між ними.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Відтак, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження для його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків

Як зазначено у п.7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відтак, перевіривши розрахунки, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 7 610,56 грн. та 43 195,96 грн. інфляційних втрат.

У п. 8.1 договору сторони визначили, що за несвоєчасну оплату за поставлену продукцію, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення.

Щодо нарахованої позивачем пені в розмірі 62 861,53 грн. за період з 31 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року, то відповідно до ч.6 ст.232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК із вимогою про стягнення штрафних санкцій особа може звернутися до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання.

Відповідно до п. 2.5 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відтак, позивач має право на нарахування пені в межах шестимісячного терміну з моменту виникнення обов'язку оплати по кожній накладній з врахуванням суми пені, яка підлягає до стягнення згідно рішення господарського суду від 24.06.2014 року у справі № 914/1573/14.

Враховуючи те, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявив про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення пені, то позов за межами строку позовної давності стосовно стягнення пені не підлягає до задоволення, а саме, до стягнення не підлягає пеня, нарахована за несвоєчасну оплату товару, отриманого згідно накладних, обов'язок оплати по яких виник до 22.01.2014р., оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 22.01.2015р. А отже, пеня за несвоєчасну оплату товару згідно накладних АС - 0002891 з кінцевим терміном оплати продукції 30.12.2013 року, АС - 0002984 з кінцевим терміном оплати продукції 13.01.2014 року, АС - 0003042 з кінцевим терміном оплати продукції 20.01.2014 року, нарахована поза межами строку позовної давності, а відтак до стягнення не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було проведено розрахунок (перерахунок) пені в межах шестимісячного строку та строку позовної давності з врахуванням суми пені, яка підлягає до стягнення згідно рішення господарського суду від 24.06.2014 року у справі № 914/1573/14.

Відтак, апеляційний господарський суд, переглянувши розрахунок пені суду першої інстанції по даній справі, вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача пені в розмірі 18 472,98 грн. та про відмову в позові в частині стягнення решти суми пені.

Також, позивач просив стягнути із відповідача понесені ним витрати на надання правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн.

В підтвердження отримання правової допомоги позивачем представлено копію договору про надання правової допомоги № 001/15 від 02.01.2015 року, акт виконаних робіт № 001/15 від 16.01.2015 року, свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю № 1813 від 02.12.2010 року на ім'я Коваля Назарія Григоровича, платіжне доручення про оплату адвокатських послуг в розмірі 5000,00 грн. № 12 від 20.01..2015 року та акт виконаних робіт №001/15.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Із урахуванням наведеного та поданих позивачем доказів, апеляційний суд вважає вимогу позивача про відшкодування йому витрат, понесених ним на послуги адвоката, обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення в сумі 3047,45 грн., враховуючи часткове задоволення позовних вимог згідно критерію пропорційності.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 12 березня 2015 року у справі за № 914/196/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Галичина" від 27.03.2015 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.05.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.