КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2015 р. Справа№ 910/20800/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Шевченко О.М. - за дов.

від відповідача: Воловик К.С. - за дов.; Трамбовецький А.В. - за дов.;

Трегуб І.А. - голова правління

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015

у справі № 910/20800/14 (головуючий суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-9»

про стягнення 257 983, 86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-9» (далі, відповідач) про стягнення 257 983,86 грн. заборгованості за послуги із водопостачання та водовідведення, з яких: 180 849,67 грн. - основний борг, 311,16 грн. - пеня, 36 169,93 грн. - штраф, 11695,52 грн. - 3% річних та 28 957,58 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору на послуги водопостачання та водовідведення № 6118/4-13 від 15.01.1999 позивач у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 надав відповідачу послуги з постачання питної води та прийняття каналізаційних стоків, позаяк, відповідач належним чином грошове зобов'язання по сплаті наданих послуг не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за надані послуги, що зумовило нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/20800/14 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-9» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 141 988 (сто сорок одну тисячу дев'ятсот вісімдесят вісім) грн. 77 коп. - основного боргу, 286 (двісті вісімдесят шість) грн. 00 коп. - пені, 28 397 (двадцять вісім тисяч триста дев'яносто сім) грн. 75 коп. - штрафу, 8699 (вісім тисяч шістсот дев'яносто дев'ять) грн. 27 коп. - 3 % річних, 21 755 (двадцять одну тисячу сімсот п'ятдесят п'ять) грн. 04 коп. - інфляційних втрат та 4 022 (чотири тисячі двадцять дві) грн. 54 коп. - судового збору, видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем безпідставно включено до суми основного боргу заборгованість за надані послуги з постачання питної води для підігріву стосовно теплового пункту (бойлеру), який не перебуває на балансі відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/20800/14 в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 38 860,90 грн., 25,16 грн. пені, 7 202,54 грн. інфляційних втрат, 2 996,25 грн. 3 % річних, а також 7 772,18 грн. штрафу та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «АК «Київводоканал» до ЖБК «Локомотив-9» задовольнити.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та при невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, у зв'язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що Договором на послуги водопостачання та водовідведення № 6118/4-13 від 15.01.1999 регулюються відносини сторін стосовно постачання питної води, якість якої відповідає вимогам чинних ДСанПІН 2.2.4-171-10, яка постачається до будинків, включених відповідачем до дислокації до договору без розподілу постачання питної води на категорії в залежності від того, для яких потреб ця послуга буде використана відповідачем в своїй господарській діяльності, в тому числі, надання послуг, що потребують використання питної води - гарячого водопостачання населенню.

Як зазначає скаржник, суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем акти про зняття показань водолічильників, що погоджені й підписані відповідачем та є первинними документами й підтверджують факт надання послуг за Договором на послуги водопостачання та водовідведення № 6118/4-13 від 15.01.1999.

Також, апелянта наголосив на тому, що чинне законодавство не передбачало обов'язку ПАТ «Київенерго» укладати договір на постачання питної води, яку б він використовував для виробництва послуг з централізованого гарячого водопостачання, а також законодавством не було надано ПАТ «АК «Київводоканал» права укладати договори з ПАТ «Київенерго» на водопостачання та водовідведення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.05.2015.

20.05.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/20800/14 залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог, позов у цій частині задовольнити.

Представники відповідача проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 15.01.1999 між Державним комунальним об'єднанням «Київводоканал», (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал») (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом «Локомотив-9» (абонент) укладено Договір на послуги водопостачання та водовідведення № 6118/4-13 (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Відповідно до пункту 2.1. Договору постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично допустимі концентрації шкідливих речовин.

В свою чергу, абонент за умовами пункту 2.2 «а» Договору сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору.

У відповідності до пунктів 3.1. та 3.4. Договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань з водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, відповідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим п. 21.2 Правил.

Згідно пункту 3.6. Договору абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення в порядку, встановленому чинним законодавством, у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів.

Пунктом 3.7 договору сторони погодили, що у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання акту звірки в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

Цей Договір укладається з 15.01.1999 по 31.12.1999 і набуває чинності з моменту його підписання сторонами та вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії (пункти 5.1, 5.2 Договору).

Під час розгляду справи доказів припинення дії Договору сторонами не надано, а отже він є чинним .

Спір у даній справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за Договором.

За даними позивача, на виконання умов Договору він надав відповідачу послуги з постачання води та приймання стічних вод з 01.09.2011 по 30.06.2014 на загальну суму 457 587,72 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначив, що в порушення умов Договору відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання в частині повної та своєчасної сплати вартості спожитих послуг з водопостачання і водовідведення, що призвело до виникнення заборгованості з 01.09.2011 по 30.06.2014 у розмірі 180 849,67 грн.

При цьому, із доданого до позовної заяви розгорнутого розрахунку позовних вимог вбачається, що до вартості таких послуг позивачем було включено вартість питної води, яка пішла на підігрів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг (водопостачання та водовідведення), а відтак між сторонами виникли правовідносини, які, зокрема, підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про питну воду та питне водопостачання».

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; виробник житлово-комунальних послуг це суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із статтею 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг має відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

Як передбачено статтею 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Зокрема, як уже зазначалося вище, згідно пункту 1.1. Договору, постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України визначався Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу № 65 від 01.07.1994 року (Правила № 65). Надалі з 18.10.2008 вступили в силу нові Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, які затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008 (далі, Правила № 190).

Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Згідно пункту 3.13. Правил № 190 встановлено, що розрахунки з виробником послуг центрального водопостачання і водовідведення на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, здійснюють суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію.

При цьому, виробником комунальних послуг з централізованого постачання гарячої води є суб'єкт господарювання, на балансі якого знаходиться бойлер.

Тобто, вартість спожитої води, яка іде на підігрів має оплачуватися балансоутримувачем відповідного теплового пункту.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Вищого господарського суду України від 14.02.2013 у справі від 5011-72/11620-2012, від 18.12.2014 у справі №910/12847/13, від 19.02.2015 у справі №910/11980/13, від 19.02.2015 у справі №27/135 та інших.

Із матеріалів справи вбачається, що бойлер, з якого отримує гарячу воду відповідач, знаходиться на балансі Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що чинне законодавство України не розділяє послугу з постачання споживачам гарячої води (гарячого водопостачання) на окремі частини з постачання окремо теплової енергії та окремо холодної води, а встановлює, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду (яку законодавець також називає енергією). Постачання холодної води для приготування гарячої є окремою послугою, що повинна, в якості сировини, надаватись підприємству, яке має можливість та безпосередньо виробляє гарячу воду.

Тобто, саме гаряча вода є товаром, продуктом енерговиробника та/або енергопостачальника, яку отримує споживач, при цьому саме енерговиробник та/або енергопостачальник споживає холодну воду для вироблення гарячої води.

Таким чином, зважаючи на те, що спірний Договір не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачеві холодної води для виготовлення гарячої води та сплати її вартості, а інших договорів, які б регулювали відносини між сторонами щодо поставки холодної питної води, яка використовується для приготування гарячої, суду надані не були, беручи до уваги, що згідно Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України № 190 розрахунок за постачання води, яка йде на підігрів, здійснюється з балансоутримувачем теплових пунктів (котелень) та враховуючи, що на балансі відповідача не знаходяться бойлери чи теплові пункти, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу того, що у відповідача відсутній обов'язок щодо здійснення оплати вартості води, яка йде на підігрів, розмір якої згідно доданого до позовної заяви розгорнутого розрахунку позовних вимог за кодом № 3-50348 за період з 01.09.2011 по 30.06.2014 становить 32 850,70 грн.

Твердження скаржника з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги надані позивачем акти про зняття показань водолічильника щодо води, яка йде на підігрів (том 1, а.с. 37; том 2, а.с. 30 -31), не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки:

1) вказані акти фіксують кількість поданої питної води до теплового пункту, який знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар В. Висоцького, 11-А та перебуває на балансі ПАТ «Київенерго»;

2) зазначені акти не були погоджені відповідачем, оскільки вода подавалась не йому, а ПАТ «Київенерго» для виготовлення гарячої води;

3) більшість із наданих актів взагалі не містять в собі показань, а лише позначку «н/д».

Водночас, із доданих до матеріалів справи актів про зняття показань з приладів обліку та розшифровок рахунків абонента (том 1, а.с. 27-123), підписаних обома сторонами, вбачається, що розмір наданих позивачем за Договором у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 послуг з постачання питної води та водовідведення, які обліковуються за кодом № 3-348, та обов'язок по оплаті яких покладається на відповідача, становить 235 018,26 грн.

Водночас, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами здійснення відповідачем часткової оплати таких послуг, які обліковуються за кодом № 3-348, на загальну суму 107 517,17 грн., в тому числі 6 010,20 грн., які були оплачені ЖБК «Локомотив-9» до подання позову, втім не враховані позивачем.

Отже, заборгованість відповідача по оплаті наданих позивачем за Договором у період з 01.09.2011 по 30.06.2014 послуг з постачання питної води та водовідведення, які обліковуються за кодом № 3-348, становить 127 501,09 грн. (235 018,26 грн. - 107 517,17 грн.), строк оплати яких згідно положень статті 903 Цивільного кодексу України, статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 3.7. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190, та розділу 3 договору на момент звернення з позовом до суду настав.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

При цьому, пунктом 1.4 правил № 190 встановлено, що приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 №37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за № 403/6691, а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно із пунктом 1.2. Правил приймання стічних вод № 37, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

Пунктом 1.4. Правил приймання стічних вод № 37 унормовано, що абонент Водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації.

Стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Відповідно до пункту 2.4. зазначених Правил, підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки Водоканалу за надані послуги.

Таким чином, надання послуг із приймання стічних вод, у тому числі гарячого водопостачання, регулюється умовами укладеного сторонами Договору, а вартість таких послуг також підлягає оплаті відповідачем на користь позивача.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, у відповідача наявна заборгованість за стоки гарячої води в сумі 14 487,68 грн., розрахунок якої відповідає умовам Договору та вимогам чинного законодавства. Доказів протилежного відповідачем не надано.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої про задоволення позовних вимог в частині стягнення вартості послуг з приймання стоків гарячої води, яка є однією із складових за кодом № 3-50348, у розмірі 14 487,68 грн.

Водночас, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги доводи відповідача про те, що обсяги стоків гарячої води необхідно розраховувати за показаннями теплолічильника СВТУ-10М №14669, який 13.09.2010 ЖБК «Локомотив-9» та АЕК СВП «Енергозбут Київенерго» введено в експлуатацію, оскільки пунктами 3.1, 3.4 договору сторони погодили, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником, а кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, відповідно до показників водо лічильника.

Отже, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу послуг з водопостачання та водовідведення та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної оплати наданих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції та приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 141 988,77 грн. (14 487,68 грн. (стоки гарячої води за кодом № 3-50348) + 127 501,09 грн. (холодне водопостачання та стоки холодної води за кодом № 3-348) = 141988,77 грн.), в той час як в іншій частині заявленої до стягнення заборгованості в сумі 38 860,90 грн. необхідно відмовити з підстав, зазначених вище.

Судом першої інстанції правомірно не взяті до уваги доводи відповідача про те, що частину сплачених ним грошових коштів позивачем неправомірно було зараховано в оплату послуг з постачання холодної води, яка іде на підігрів, у зв'язку з чим у нього борг перед позивачем відсутній, оскільки суд не наділений правом під час розгляду майнового спору без відповідних вимог учасників судового процесу, заявлених у визначеному законом порядку, самостійно змінювати призначення здійснених сторонами платежів, вважати зарахованими кошти в оплату інших послуг, ніж тих за які здійснено зарахування однією зі сторін, а також проводити зарахування зустрічних вимог між сторонами тощо.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 311,16 грн. пені, 36 169,93 грн. штрафу, 11 695,52 грн. 3% річних та 28 957,58 грн. інфляційних втрат.

З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

За умовами пунктів 4.2, 4.3 Договору за повну або часткову неоплату послуг водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі 20% несплаченої суми та пеню у розмірі 0,1 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочки.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за надані послуги, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 4.3. Договору, позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення пеню та штраф.

Окрім того, за приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок ціни позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме: штраф у розмірі 28 397,75 грн., пеня у розмірі 286,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 21 755,04 грн. та 3% річних в розмірі 8 699,27 грн. за заявлені позивачем періоди, оскільки, як зазначалося вище, позивач невірно визначив суму основної заборгованості.

Саме зазначені суми були стягнуті з відповідача на користь позивача судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/20800/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/20800/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/20800/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх