РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Справа № 918/1996/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Мамченко Ю.А.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від Прокурора: Маринич В.В.;

від Відповідача 1: Марчук Р.І.;

від Відповідача 2: Охмалюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратура Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області від 25.02.15р. у справі № 918/1996/14 (суддя Пашкевич І.О.)

за позовом Прокурора Дубровицького району Рівненської області

до відповідача 1 Відділу освіти Дубровицької районної державної адміністрації

до відповідача 2 Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

про визнання недійсним договору оренди майна та зобов'язання повернення приміщення

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дубровицького району Рівненської області (надалі - Прокурор) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом (том 1, а.с. 2-8) до Відділу освіти Дубровицької районної державної адміністрації (надалі - Відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (надалі - Відповідач 2) про: визнання недійсним договору № 11-228/26 від 1 січня 2014 року оренди майна, що є спільною власністю територіальної громади Дубровицького району, укладеного Управлінням освіти, молоді та спорту Дубровицької районної державної адміністрації та Відповідачем 2 в особі директора Рівненської філії Мосаковського В.П. про передачу у строкове платне користування частини нежилого приміщення Миляцької НВК «ЗНЗ-ДНЗ І-ІІІ ст.», загальною площею 24 м.кв.; зобов'язання відповідача 2 звільнити та повернути нежитлове приміщення Миляцької НКВ «ЗНЗ-ДНЗ І-ІІІ ст.» загальною площею 24 м.кв. (розміщене за адресою: с. Милячі Дубровицький район, Рівненська область), що знаходиться на балансі Відповідача 1, вартість якого становить 46 306 грн.. без ПДВ на користь Відповідача 2.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року (том 2, а.с. 23-25), з підстав зазначених в даному рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Прокурор звернувся з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 31-38) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року по справі № 918/1996/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального права та неповному з'ясуванні обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Крім того, Прокурор як на підставу скасування рішення суду, посилається на те, що оренда навчальних закладів дозволяється лише у випадку, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчального-виховного процесу. Апелянт вказує, що відповідно до статті 63 Закону України «Про освіту», приміщення об'єктів освіти заборонено використовувати не за призначенням, у той же час такі приміщення можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом. За твердженням Прокурора, Відповідач 2 використовує орендоване приміщення школи для розміщення обладнання електрозв'язку, тобто здійснює діяльність у сфері телефонного електрозв'язку та ефірного радіомовлення, яка не може розцінюватися, як навчально-виховних процес.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 березня 2015 року колегією суддів у складі головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мамченко Ю.А., суддя Філіпова Т.Л., апеляційну скаргу Прокурора прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 1 квітня 2015 року на 10 годину 10 хвилин (том 2, а.с. 29).

Водночас, головуючим суддею Бучинською Г.Б. було заявлено заяву про самовідвід.

Ухвалою Рівненського апеляційного гсоподарського суду від 1 квітня 2015 року по справі № 918/1996/14 (том 2, а.с. 50) було задоволено заяву головуючого судді Бучинської Галини Богданівни про самовідвід.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 2 квітня 2015 року в справі № 918/1996/14 у зв'язку із задоволенням заяви про самовідвід, призначено повторний автоматичний розподіл справи, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Мамченко Ю.А., суддя Філіпова Т.Л.. Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 6 квітня 2015 року (том 2, а.с. 61) апеляційну скаргу було прийнято до провадження в колегією суддів у складі головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Мамченко Ю.А., суддя Філіпова Т.Л. та призначено до розгляду на 20 травня 2015 року на 15 годину 10 хвилин.

Відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу (том 1, а.с. 46-48), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі та просить залишити рішення господарського суду Рівненської області без змін.

Прокурор в судовому засіданні від 20 травня 2015 року підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, висвітлених в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду і прийняти нове, котрим задоволити позовні вимоги.

В судовому засіданні від 20 травня 2015 року представник Відповідача 1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав, вказаних у відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просив залишити йог без змін.

В судовому засіданні від 20 травня 2015 року представник Відповідача 2 заперечив проти доводів апеляційної скарги, та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу Прокурора без задоволення.

Заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 2, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід задоволити, рішення господарського суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, колегія суду виходила з наступного.

Пунктом 3 рішення Дубровицької районної ради Рівненської області від 14 листопада 2013 року № 392 надано дозвіл на здачу в оренду частини нежилих приміщень, що знаходяться на балансі Відповідача 1, зокрема на оренду частини нежилого приміщення в Миляцькому НВК для розміщення станції Укртелекому. Орендар - Відповідача 2 (том 1, а.с. 139-140)

З матеріалів справи вбачається, що 1 січня 2014 року між Управлінням освіти, молоді та спорту Дубровицької районної державної адміністрації (Відповідач 1, назва змінена на підставі розпорядження голови Дубровицької районної державний адміністрації від 24 квітня 2014 року № 32-к; том 1, а.с.25) та Відповідачем 2 укладено договір № 11-228/26 оренди майна, що є спільною власністю територіальних громад Дубровицького району (надалі - Договір; том 1, а.с. 14-17).

За умовами розділу 1 Договору: Відповідач 1 передає, а Відповідач 2 приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі Майно), загальною площею 24 кв.м, розміщене за адресою с. Милячі, Дубровицького району, Рівненської області в будівлі на 1 поверсі, що знаходиться на балансі Управління освіти, молоді та спорту Дубровицької районної державної адміністрації (Відповідач 1); об'єкт оренди - частина нежилого приміщення Миляцького НВК будівлі № 2 передається з метою розміщення обладнання електрозв'язку; балансова вартість Майна становить 46 306 грн..

Відповідно до пункту 3.1. Договору, орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджена рішенням районної ради від 14 листопада 2013 року № 388 «Про оренду майна спільної власності територіальних громад району» і становить, з урахуванням індексу інфляції на день підписання Договору 177 грн. 84 коп. за місяць (оренда плата за 1 кв.м. в місяць - 7 грн. 41 коп.).

Згідно пункту 10.1 Договору, цей Договір укладено строком на 1 рік, що діє з 1 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року включно.

Як визначено пунктом 10.7 Договору, чинність цього Договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Колегія суду констатує, що Договір засвідчений підписами повноважних представників сторін та скріплений відтисками їх печаток.

Згідно пункту 1 акту прийому передачі об'єкту оренди від 1 січня 2014 року (том 1, а.с. 17), відповідно до умов Договору, Відповідач 1 передав, а Відповідач 2 прийняв в строкове платне користування об'єкт оренди, а саме: нерухому майно (надалі - Майно), загальною площею 24 кв.м., на 1 поверсі, що знаходиться на балансі Управління освіти, молоді та спорту Дубровицької районної державної адміністрації (Відповідач 1).

Поряд з тим, Прокурор посилаючись зокрема на те, що відповідно до частини 5 статті 63 Закону України «Про освіту» об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи технологічно пов'язані з навчально-виховним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням, звернувся до суду з позовом про визнання Договору оренди недійсним та повернення орендоване майно Відповідачу 1.

Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 4 березня 1992 року № 2163-XII.

Згідно частини 2 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

У частині 2 статті 18 Закону України «Про освіту» передбачено, що навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Частиною 1 статті 61 Закону України «Про освіту» передбачено, що фінансування державних навчальних закладів здійснюється, зокрема, за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Відповідно до частини 1 статті 63 «Про освіту»: матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності; майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

В силу частини 5 статті 63 Закону України «Про освіту», об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Колегія суду вважає за необхідне зазначити, що терміни «об'єкт освіти» та «навчальний заклад» вживаються у цих законах в одному значенні, як синоніми, тому навчальні заклади, засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих бюджетів, не підлягають використанню не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу.

Згідно частини 2 статті 44 Закону України «Про загальну середню освіту», вимоги до матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів визначаються відповідними будівельними і санітарно-гігієнічними нормами і правилами.

Пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, визначено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Дані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14 серпня 2001 року та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору; до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" N 02-5/111 від 12 березня 1999 року, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Із системного аналізу нормативно-правової бази та спеціальних норм права, котрі направленні саме на використання майна навчальних та освітніх закладів в сукупності з доказами наявними в матеріалах справи зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Дубровицької районної ради від 14 листопада 2013 року № 392 (том 1, а.с. 95) було вирішено надати дозвіл на здачу в оренду частини нежилого приміщення в Миляцькому НВК для розміщення станції Укртелекому, орендар - Відповідач 1.

Також, в матерілах справи міститься Додаток 2 до Рішення Дубровицької районної ради від 14 листопада 2013 року № 392, котрим визначено істотні умови договорів оренди, що є спільною власністю територіальних громад Дубровицького району.

Таким чином, в правовому полі норм Закону України «Про освіту», колегія суду зазначає, що даним рішенням № 392 фактично було змінене цільове призначення приміщення Миляцького НВК та визначено його використання під розміщення обладнання електрозв'язку, що є грубим порушенням вищенаведених законодавчих норм.

Водночас, посилання Відповідача 1 на ті обставини, що дане майно не використовується школою для навчального процесу не дають підстав вважати, що таке майно можна передати будь-якій іншій особі (не пов'язаною з навчальним процесом чи послугами освіти) на підставі договору оренди, оскільки можливість використання цього приміщення з іншою метою в силу приписів закону - заборонена.

Відповідно, зважаючи на умови укладеного Договору в розрізі частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України (щодо того, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами), колегія суду прийшла до висновку, що в момент вчинення (укладення) спірного Договору оренди не були додержані вимоги, встановлені частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, істотною умовою будь-якого договору є умова про його предмет.

Відповідно до статті 10 Закону про оренду істотною умовою договору оренди є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації).

Крім того (не дивлячись на те, що згідно абзацу 5 частини 4 статті 61 Закону України «Про освіту», додатковими джерелами фінансування навчальних закладів, заснованих, в тому числі, на комунальній власності є також доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання) з врахуванням наведеного та в контексті статті 61 Закону України «Про освіту» в цілому, колегія суду вважає за необхідне зазначити, що нормами Закону України «Про освіту» (котрий в даному випадку є спеціальним по відношенню до даних правовідносин у цій справі) дозволяється оренда приміщень у таких навчальних закладах (об'єктах освіти), якщо останні необхідні орендареві для навчального (напр. курси іноземної мови) та наукового процессу, а не в інших підприємницьких цілях .

Що ж стосується акту огляду шкільної будівлі № 2 складеного працівниками Миляцької НВК (том 1, а.с. 71), відносно того, що орендоване приміщення з грудня 1975 року не використовується у навчально-виховній роботі (за часу побудови нової школи), а з 1975 року по серпень 1985 року вказане приміщення використовувалося як інтернат для учнів з інших населених пунктів (що також підтверджується наказом про звільнення працівників інтернату № 42 від 31 серпня 1985 року; а.с. 75), то колегія суду констатує, що дана обставина не є підставною для визнання правомірним вказаного Договору, оскільки чинним законодавством встановлена заборона на використання вказаного приміщення з метою передачі даного приміщення в найм чи оренду третім особам.

Колегією суду також не приймаються та відхиляються доводи Відповідача 2 відносно того, що дане приміщення використовувалося ним в навчальних цілях (в підтвердженням чого надав ліцензію на надання освітніх послуг № 285468 від 18 листопада 2013 року та Договори на проведення практики студентів; том 2, а.с. 3-8), оскільки: по-перше, предметом оспорюваного Договору є саме використання орендованого приміщення для розміщення обладнання електрозв'язку Відповідача 2, а не проходження практики студентами; по-друге, наявність даних договорів щодо проходження практики ще не означає, її проходження саме за адресою розташування орендованого приміщення; по-третє, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо надання Відповідачем 2 за адресою розташування орендованого приміщення навчально-виховних послуг в тому числі проходження практики студентами (план стажування; щоденник практики; наказ Відповідача 2; тощо).

Поряд тим, в матеріалах справи відсутні такаж і докази, котрі б свідчили, що при здійснені оренди даного приміщення Відповідачем 2, сплачена ним орендна плата в певній частині йшла на благоустрій навчального закладу чи на освіту в цілому, що опосередковано засвідчує факт про використання даного приміщення в господарських відносинах.

Відтак, волевиявлення Відповідача 1, котре виразилося в укладанні оспорюваного Договору з Відповідачем 2, опосередковано свідчить про порушення інтересів держави, котре полягає в наданні приміщення школи в інших цілях аніж проведення та здійснення навчально-виховної чи наукової роботи та отримання Миляцьким НВК матеріальної вигоди (щодо покращення навчально-виховного процесу в цілому) при наданні даного приміщення в оренду, тобто з порушенням чинного законодавства України.

Вищевказане, в свою чергу вказує на те, що дані дії Прокурора, котрі реалізувалися у зверненні з даним позовом (визнання недійсним Договору) до суду, спрямовані на захист прав, передбачений Конституцією України та нормами діючого законодавства.

Відтак, з огляду на наведене, та враховуючи те, що дане приміщення (Миляцького НВК площею 24 кв.м.) не може бути об'єктом оренди для використання його з метою розміщення обладнання електрозв'язку, колегія суддів констатує наявність правових підстав вважати, що при укладенні Договору були порушені диспозитивні норми діючого законодавства, котрі містять пряму заборону на укладення таких договорів оренди, а відтак наявність підстав для задоволення позову Прокурора (про визнання недійсним договору оренди майна № 11-228/26 від 1 січня 2014 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2).

Відповідно, задовольняючи позов Прокурора та визнаючи недійсним договір оренди майна № 11-228/26 від 1 січня 2014 року, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в цій частині.

Що ж стосується позовної вимоги Прокурора про звільнення орендованого приміщення, то колегія суддів зазначає наступне.

За нормами статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки, як уже встановлено вище в даній судовій постанові оспорюваний Договір було визнано судом в цій справі недійсним (за яким Відповідач 2 й отримав в оренду приміщення Миляцького НВК будівлі № 2 площею 24 кв.м.), то користування даним приміщенням є неправомірним те безпідставним, а тому Відповідач 2 зобов'язаний звільнити вказане приміщення та повернути його Відповідачу 1 (балансоутримувачу).

Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє позовну вимогу Прокурора в частині повернення орендованого майна.

Відповідно, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Поряд з тим, з огляду на твердження Відповідача 2 стосовного того, що Прокурор не обґрунтовано пред'явив позов не зазначивши при цьому органу права якого порушені, а тому даний позов підлягає до залишення без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, то колегія суду зазначає наступне.

Відповідно до позиції Пленуму Вищого господарського суду викладеної у своїй постанові «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» № 7 від 23 березня 2012 року, згідно частини 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

Відповідно суд констатує, що така подача позову Прокурором є передбаченою чинним законодавством України і надає йому право самостійно набути прав позивача в господарській справі. Оскарження ж такого права по суті є оспоренням норм Господарського процесуального кодексу України, визначення законності чи незаконності котрого не входить до компетенції господарських судів України, і як наслідок, апріорі є надуманим і безпідставним.

Окрім того, на переконання колегії суду, Прокурор не міг подати даний позов в особі органу місцевого самоврядування, на котрий відповідно до норм чинного законодавства покладеного обов'язок вирішувати питання щодо винесення рішення про надання в користування державного та комунального майна, оскільки даним органом - Дубровицькою районною радою й було винесено, на думку Прокурора, неправомірне рішення від 14 листопада 2013 року № 392 (том 1, а.с. 95), котрим було надано дозвіл на оренду частини приміщення в Миляцькому НВК.

Крім того, апеляційний господарський суд звертає увагу і на той факт, що Прокурор звернувся до окружного адміністративного суду і з позовом про визнання незаконним та скасування даних підпунктів рішення Дубровицької районної ради № 392 від 14 листопада 2013 року (том 2, а.с. 19).

Враховуючи вищевказане, та те, що Прокурором при зверненні з даним позовом не визначено органу уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, то колегія суддів вважає, що прокурор Дубровицького району Рівненської області у справі № 918/1996/14 набув статусу позивача, а тому підстав для залишення його позовної заяви без розгляду у суду не має.

З огляду на усе вищевказане, та з урахуванням прийнятих рішень в даній судовій постанові, колегія суду вважає за необхідне зазначити стосовно розподілу судового збору наступне.

У пункті 2.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» №7 від 21 лютого 2013 року, зазначено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Оскільки дві позовні вимоги носять немайновий характер, то вони оплачуються окремо з кожної вимоги, що становить 2436 грн. (1218 х 2).

Відповідно до частини 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

У пункті 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21 лютого 2013 року, зазначено, що приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору. Оскільки жоден із відповідачів не звільнений від сплати судового збору, оплата судового збору покладається на відповідачів в рівних частинах на кожного.

За розгляд ж апеляційної скарги 1218 грн. (609 х 2).

Відповідно, судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд розподіляє між Відповідачем 1 та Відповідачем 2.

Водночас, суд констатує, що усе вищевказане у даній судовій постанові, вказує на неповне з'ясування місцевим господарським судом всіх обставин справи, про невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та про порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального права - що в силу дії пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування оскарженого рішення господарського суду Рівненської області.

З огляду на усе висвітлене вище, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу Прокурора, скасовує оскаржуване рішення господарського суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року по справі № 918/1996/14 та приймає нове про задоволення позову повністю.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області - задоволити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року в справі № 918/1996/14 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

4. Визнати недійсним договір № 11-228/26 від 1 січня 2014 року щодо оренди майна, що є спільною власністю територіальних громад Дубровицького району, укладеного Управлінням освіти, молоді та спорту Дубровицької районної державної адміністрації та Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (м. Київ, Бульвар Т.Шевченка, 18, - юридична адреса; 33028, м. Рівне, вул. В.Чорновала, 1 - поштова адреса) про передачу в строкове платне користування частини нежилого приміщення Миляцької НВК "ЗНЗ-ДНЗ І-ІІІ ст.", загальною площею 24 м.кв..

5. Публічному акціонерному товариству "Укртелеком" (м. Київ, Бульвар Т.Шевченка, 18, - юридична адреса; 33028, м. Рівне, вул. В.Чорновала, 1 - поштова адреса) звільнити та повернути Відділу освіти Дубровицької районної державної адміністрації нежитлове приміщення Миляцької НВК "ЗНЗ-ДНЗ І-ІІІ ст.", загальною площею 24 м.кв., що знаходиться на балансі Відділу освіти Дубровицької районної державної адміністрації (34100, м. Дубровиця, вул. Поштова, 11, Рівненська область, ) та розміщені за адресою: с. Милячі, Дубровицького району Рівненської області.

6. Стягнути з Відділу освіти Дубровицької районної державної адміністрації (34100, м. Дубровиця, вул. Поштова, 11, Рівненська область, ) в доход Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 1 218 грн. 00 коп.. та судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 609 грн. 00 коп..

7. Стягнути Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (м. Київ, Бульвар Т.Шевченка, 18, - юридична адреса; 33028, м. Рівне, вул. В.Чорновала, 1 - поштова адреса) в доход Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 1 218 грн. 00 коп.. та судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 609 грн..

8. Доручити господарському суду Рівненської області видати відповідні накази.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

10.Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

11. Справу № 918/1996/14 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Мамченко Ю.А.