ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2015 р.Справа № 922/1826/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Семенов О.Є.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Заммлер Україна", м. Київ
до Приватного акціонерного товариства "ЛУГЦЕНТРОКУЗ ім. С.С Монятовського", м. Луганськ
про стягнення коштів у розмірі 124 970,05 грн.
за участю представників сторін:

позивач: Богонос М.О., доручення від 16.04.2015 року.

відповідач: Сердюкова І.В., доручення від 06.01.2015 р., після перерви не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", про стягнення заборгованості за надані послуги у сумі 112 929,36 грн. та штрафних санкцій у сумі 12 040,69 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати у розмірі 2 499,41 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором транспортного експедирування № 40-20092013 від 20 вересня 2013 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30 березня 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/1826/15 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 20 квітня 2015 року.

30 березня 2015 року відділом документального забезпечення та контролю господарського суду Харківської області, посилаючись на лист Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 19 лютого 2015 року № 7-14-70, було складено акт про відсутність можливості направити поштову кореспонденцію до Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", м. Луганськ. Даний акт міститься в матеріалах справи (арк. спр. 70-74).

При цьому, 03 квітня 2015 року на веб-порталі Господарського суду Харківської області розміщено оголошення, до відома Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", м. Луганськ, про розгляд даної справи 20 квітня 2015 року об 11:50 год. в приміщенні господарського суду Харківської області (арк. спр. 75).

20 квітня 2015 року через канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 528 від 20 квітня 2015 року) про перенесення розгляду даної справи на іншу дату в зв'язку із наміром надання документів та пояснень суду, в порядку ст. 22 ГПК України, дане клопотання судом долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 20 квітня 2015 року з'явився представник позивача та просив суд супровідним листом долучити до матеріалів справи правові обґрунтування позовних вимог по справі № 922/1826/15 з додатками, дані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 15597 від 20 квітня 2015 року.

Представник відповідача в засідання суду 20 квітня 2015 року не з'явився.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 квітня 2015 року задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" про перенесення розгляду справи на іншу дату (вх. № 528 від 20 квітня 2015 року); розгляд справи відкладено на 18 травня 2015 р.

В засідання суду 18 травня учасники судового процесу з'явились.

Представник відповідача в засіданні суду звернувся з усним клопотанням про відкладення розгляду спору мотивуючи можливістю врегулювання спору між сторонами шляхом укладення мирової угоди.

Представник позивача проти задоволення усного клопотання представника відповідача не заперечив, вказавши на дійсність наявність перемов між сторонами з метою укладення мирової угоди.

З метою надання сторонам можливості врегулювати спір, в засіданні суду 18 травня 2015 року було оголошено перерву, відповідно ст. 77 ГПК України, до 25 травня 2015 року чим задоволено усне клопотання відповідача.

Під час перерви, 25 травня 2015 року, через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання (вх. № 696) про відкладення розгляду справи з підстав врегулювання спору між сторонами та про продовження строку розгляду спору на 15 днів (ч. 3 ст. 69 ГПК України). Вказане клопотання долучено судом до матеріалів справи.

25 травня 2015 року після перерви засідання суду було продовжено.

В судове засідання з'явився представник позивача, який заперечив проти задоволення клопотання відповідача, та вказав про неможливість досягнення між сторонами згоди шляхом укладення мирової угоди, оскільки відповідача не влаштовують запропоновані позивачем умови. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач після перерви в засідання суду не з'явився, доказів в обґрунтування своєї позиції не надав, як не надав й доказів в обґрунтування заявленого клопотання (вх. № 696 від 25.05.2015 р.), з протоколу судового засідання від 18 травня 2015 р. вбачається обізнаність представника відповідача про розгляд справи, що узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеній у п. 3.9.1 Постанови № 18 від 26.12.2011 р.

Суд, розглянувши клопотання відповідача (вх. № 696 від 25.05.2015 р.), вважає за необхідне відмовити в його задоволенні з наступних підстав: ухвалами суду від 30 березня та від 20 квітня 2015 року відповідач був попереджений про розгляд справи на наявними в ній матеріалами у разі ненадання доказів на обґрунтування позиції, в засідання суду 18 травня 2015 року представник відповідача з'явився, проте своїх доказів на обґрунтування позиції не надав та просив надати час сторонам для примирення, можливість якого (примирення - врегулювання спору між сторонами) заперечена представником позивача; частини 3 статті 69 ГПК України передбачає можливість подовження строків на розгляд спору у виняткових випадках, наявність яких відповідачем не доведено. Таким чином, клопотання відповідача фактично є зловживанням наданими йому процесуальними правами та направлене на затягування строку розгляду спору, якій закінчується 26 травня 2015 р., що є неприпустимим.

В судовому засіданні 25 травня 2015 року представник позивача не виявив наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20 вересня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна" (експедитор за договором, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" (клієнт за договором, відповідач у справі) було укладено договір транспортного експедирування № 40-20092013 за умовами якого відповідач доручив, а позивач взяв на себе зобов'язання за плату і за рахунок клієнта виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів у міжнародному сполученні автомобільним транспортом відповідно до узгоджених сторонами заявок (додаток № 1 до договору).

Відповідно до розділу 4 договору сторонами обумовлено порядок здійснення платежів. Так, згідно п.п 4.1, 4.2 договору, платежі здійснюються відповідно до виставленого рахунку та підлягають оплаті протягом 5 банківських днів з моменту доставки вантажу в пункт призначення (що підтверджується відміткою вантажоодержувача в товарно-транспортній накладній).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору, 15 серпня 2014 р., 27 серпня 2014 р. та 29 серпня 2014 р. між сторонами узгоджено замовлення за № 3, № 4, № 5, № 6 та № 7 на здійснення транспортного експедирування за якими позивач взяв на себе зобов'язання по наданню транспортно-експедиційних послуг за маршрутами та з визначенням їх (послуг) вартості. Умовами замовлення сторони погодили строк проведення розрахунку - впродовж 3-5 днів після доставки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виконано зобов'язання по наданню транспортно-експедиційних послуг, про що свідчить СМR (наявні в матеріалах справи, а. с. 16, 22, 27, 33, 39).

Виходячи з умов договору, відповідач повинен був провести розрахунок із позивачем по строку до 29 серпня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 3, доставка вантажу 21.08.2014 р.); до 01 вересня 2014 року включно (послуги за замовленням № 4, доставка вантажу 22.08.2014 р.); до 09 вересня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 5, доставка вантажу 02.09.2014 р.); до 10 вересня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 7, доставка вантажу 03.09.2014 р.); до 11 вересня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 6, доставка вантажу 04.09.2014 р.).

Відповідач, в порушення умов договору, розрахунок за надані послуги не здійснив як по настанню строку, так й поза його межами, що призвело до звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, дво- або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За статтями 929 ЦК України та 316 ГК України, яка є аналогічною вказаній статті ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладені вище обставини, беручи до уваги настання строку на оплату - до 29 серпня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 3, доставка вантажу 21.08.2014 р.); до 01 вересня 2014 року включно (послуги за замовленням № 4, доставка вантажу 22.08.2014 р.); до 09 вересня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 5, доставка вантажу 02.09.2014 р.); до 10 вересня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 7, доставка вантажу 03.09.2014 р.); до 11 вересня 2014 р. включно (послуги за замовленням № 6, доставка вантажу 04.09.2014 р.), у які відповідач був зобов'язаний провести розрахунок із позивачем, суд вважає позовні вимоги позивач про стягнення на його користь 112 929,36 грн. основного боргу обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та не спростованими відповідачем, у зв'язку із чим в цій частині позов задовольняється судом в повному обсязі.

При задоволенні позову в частині суми основного боргу суд також виходить з того, що несвоєчасне ненадання рахунків-фактур не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України, та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, оскільки наявність або відсутність рахунків-фактур не звільняє відповідача від обов'язку оплати у визначений в договорі строк (2.1, 2.2., 4.2 договору - 5 банківських днів з моменту доставки вантажу в пункт призначення).

Посилаючись на п. 6.3.8 договору, умовами якого передбачено сплату пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення за наявності прострочення, позивачем пред'явлено до стягнення 12 040,69 грн. пені.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище, умовами п. 6.3.8 договору передбачено відповідальність за порушення зобов'язання.

Враховуючи наведені норми закону, беручи до уваги прострочення виконання відповідачем основного зобов'язання, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені у загальному розмірі 11 582,47 грн. підлягаючими задоволенню. В решті пені суд відмовляє позивачу у задоволенні у зв'язку із невірним обрахуванням, оскільки при проведенні перевірки розрахунку пені, за обраний позивачем в позовній заяві період, судом встановлено допущення неточностей підрахунку з боку позивача, що в свою чергу призвело до невірного визначення загального розміру пені.

Суд зазначає, що право нарахування пені виникає у кредитора з наступного дня після спливу кінцевого терміну виконання зобов'язань і з врахуванням приписів ст. 232 ГК України припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Позивачем здійснювалось нарахування пені з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України, оскільки позивачем невірно визначено початок її нарахування, водночас позивач не вийшов поза межі строку, визначені вказаною статтею.

Суд не застосовує Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", оскільки перелік населених пунктів на території яких здійснюється антитерористична операція не є визначеним (розпорядження КМ України № 1053 від 30.10.2014 р. зупинено розпорядженням від 05.11.2014 р., ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.04.2015 р. у справі № К/800/19383/15 зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 р.).

Відповідно ст. 49 ГПК України, судові витрати у даній справі в розмірі 2 490,24 грн. покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 6, 11, 202, 205, 207, 509, 525, 526, 530, 625, 626, 627, 628, 629, 929 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 174, 175, 181, 193, 316 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 77, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", 91005, м. Луганськ, вул. Фрунзе, буд. 107, корп. 14 () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна", 01054, м. Київ, вул. О.Гончара, буд. 57Б (р/р 5300 в АТ "УкрСиббанк" м. Харків, МФО 351005, ) 112 929,36 грн. основного боргу, 11 582,47 грн. пені та 2 490,24 грн. судового збору.

Видати наказ суду після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 27.05.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1826/15