Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "22" травня 2015 р. Справа № 906/531/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Терлецької-Байдюк Н.Я.

за участю представників сторін:

від позивача: Сидоренко В.А.-помічник адвоката (посвідчення №00271 від 08.04.2015);

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність б/н від 07.05.2014;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м.Малин Житомирська область)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (м. Малин Житомирська область)

про стягнення 48591,14 грн.

Відповідно до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 27.04.2015 до 22.05.2015.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 48591,14грн. за неналежне виконання договору оренди нежитлових приміщень від 01.04.2011, з яких: 34800,00грн. - основний борг, 12479,23грн. - інфляційні, 1311,91грн. - 3% річних. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

15.05.2015 на адресу суду від ФОП ОСОБА_3 надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог від 07.05.2015, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 34800,00грн. - основного боргу, 17351,23грн. - інфляційних та 1449,20грн. - 3% річних. Також просить стягнути з відповідача 1827,00грн. судового збору та 10000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив прийняти заяву про збільшення розміру позовних вимог від 07.05.2015 та задовольнити позов в повному обсязі. Також заявив усне клопотання про відшкодування вартості проїзду в сумі 76,75грн., на підтвердження чого надав фіскальний чек про придбання квитка на автобус.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Подана позивачем заява про збільшення розміру позовних вимог від 07.05.2015 приймається судом, оскільки в даному випадку, як вбачається із матеріалів справи та характеру відносин, які склались між сторонами, дії позивача стосовно збільшення позовних вимог не суперечать чинному законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у письмовому запереченні на позовну заяву від 27.04.2015 та клопотанні від 22.05.2015. Пояснив, що приміщення було звільнене в грудні 2013, а тому підстав для стягнення заборгованості по 01.04.2014 немає.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2011 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець/позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар/відповідач) укладено договір оренди нежитлових приміщень (а.с.15-16).

Предметом договору є нежилі приміщення, які знаходяться в помешканні "ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташоване в будинку АДРЕСА_1, які передаються в оренду з метою їх використання згідно цільового призначення, як закладу громадського харчування (п.1.1 договору).

Відповідно до п.2.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення в кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 161,5 кв. м. для ведення підприємницької діяльності.

Договір укладається на один рік з моменту його підписання сторонами і його може бути пролонговано за згодою сторін і на визначений домовленістю між ними термін (п.2.5 договору).

Згідно п.3.1 договору орендодавець протягом 5-и днів від підписання договору сторонами передає, а орендар приймає в користування орендоване майно, що оформлюється шляхом складання акту приймання-передачі, який підписується сторонами (п.3.1 договору) .

Аналогічний акт складається при прийманні - передачі орендованого майна після спливу строку оренди (п.3.3 договору).

Згідно п.4.1 договору за використання орендованого майна орендар сплачує орендодавцеві орендну плату в розмірі 5800,00грн. з урахуванням індексації, що здійснюється в порядку, який визначається чинним законодавством.

Орендна плата вноситься орендарем готівкою до 1-го числа поточного місяця оренди (п.4.2 договору).

Додаткова угода до цього договору, укладена між сторонами, є підставою для змін орендної плати (п.4.3 договору).

Пунктом 5.1 договору визначено обов'язок орендаря своєчасно проводити оплату оренди.

05 грудня 2013 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про наявний розмір заборгованості за оренду приміщення за договором від 01.04.2011 та необхідність сплатити її до 15 грудня 2013 року. При цьому повідомив, що у випадку невиконання цієї вимоги на підставі п. 6.5 договору він вважатиметься розірваним з 16 грудня 2013 року в односторонньому порядку - за ініціативою орендодавця (а.с.17).

Не погоджуючись з даною вимогою, 17 грудня 2013 року відповідач направив рекомендованим листом з повідомленням заперечення, в якому надав згоду на дострокове розірвання договору з 06 грудня 2013 року та передав акти приймання-передачі орендованого ним приміщення. При цьому відповідач зазначив, що якщо дані акти протягом місячного терміну не будуть підписані, то відповідно до ст.764 ЦК України договір оренди нежитлових приміщень від 01.04.2011 року буде вважатися поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (а.с.19).

Як зазначив позивач, зважаючи на відсутність заперечень з боку позивача та згоду відповідача, користування майном та договір було продовжено до 01.04.2014.

Актом від 01.04.2014 відповідач повернув позивачу орендоване майно за договором, але орендна плата залишилась несплаченою (а.с.20).

Враховуючи те, що орендоване приміщення повернуто, а орендна плата за договором оренди від 01.04.2011 року за період з жовтня 2013 по день фактичного повернення приміщення позивачу - 01.04.2014 вчасно не сплачена, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до пункту 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 763 цього ж Кодексу унормовано, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною 2 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з пунктом 4 статті 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди упродовж одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

За приписами статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця упродовж одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, наведеними нормами передбачено можливість автоматичної пролонгації договору найму у разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача. Бажання наймача продовжувати відносини найму висловлюється конклюдентними діями, зокрема, шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору найму. Що стосується наймодавця, то підставою для продовження відносин найму є його мовчазна згода, яка виражається у відсутності заперечень та вимог до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку договору найму.

Направляючи 17 грудня 2013 року заперечення на вимогу, відповідач останнім абзацом фактично визначив свою умову пролонгації договору оренди нежитлового приміщення, та яка за умови "мовчазної згоди" позивача (не надання відповіді на погодження розірвання договору) дає підстави для продовження дії договору оренди до 01 квітня 2014 року.

При цьому, відмова наймодавця від договору оренди, можливість якої передбачена частиною першою статті 782 ЦК України, є правом, а не обов'язком наймодавця, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

На підставі ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Обов'язок повернення об'єкту оренди у разі припинення договору оренди за актом приймання - передачі передбачено і п. 3.3 договору оренди від 01.04.2011 року.

Відсутність підписаного між сторонами акта приймання-передачі (повернення) приміщень станом на грудень 2013 року свідчить про право користування відповідачем даними приміщеннями до 01.04.2014 року.

В той же час акт приймання-передачі від 01.04.2014 року підтверджує користування відповідачем орендованим майном саме до 01.04.2014.

За даними позивача у відповідача існує заборгованість за період: жовтень 2013 - березень 2014 в загальній сумі 34800,00 грн. (6 місяців х 5800 грн.), яка на день розгляду справи не змінилась.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України (далі ГК), господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК) зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України.

Беручи до уваги зміст договору, укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору найму (оренди), регулювання яких здійснюється в главі 58 "Найм (оренда), ст.ст.759-786 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст.762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України)

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Оскільки відповідач не надав доказів погашення заборгованості зі сплати орендної плати за період з жовтня 2013 по 01.04.2014 в сумі 34800,00грн, вимога позивача про стягнення з відповідача 34800,00грн. заборгованості з орендної плати є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім основного боргу позивач просить стягнути з відповідача 17351,23грн. - інфляційних та 1449,20грн. - 3% річних за неналежне виконання зобов'язань за договором оренди нежитлових приміщень від 01.04.2011.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача сума інфляційних становить 17351,23грн., 3% річних - 1449,20грн.

Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення інфляційних та 3% річних є правомірними, оскільки відповідають приписам чинного законодавства.

Перевіркою правильності наданого позивачем розрахунку інфляційних та 3% річних помилок не виявлено, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи. Доказів сплати заборгованості з орендної плати та доказів звільнення приміщення, що ним орендувалось, в грудні 2013 року відповідачем не надано.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню з віднесенням судових витрат на відповідача за правилами ст. 49 ГПК України.

Стосовно заяви позивача про стягнення з відповідача 10000,00грн. витрат на послуги адвоката суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 10 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 04.03.1998 року № 02-5/78 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що витрати позивачів та відповідачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

Виходячи з викладеного, відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги можливе при сукупності наступних підстав: послуги повинні надаватись адвокатом (адвокатським бюро, колегією, фірмою, конторою чи іншими адвокатськими об'єднаннями); реальної оплати таких послуг до прийняття рішення у справі та підтвердження цієї оплати відповідними фінансовими документами.

Із наданих позивачем доказів вбачається, що 01.02.2015 між адвокатом Євстігнєєвим Андрієм Сергійовичем та ФОП ОСОБА_3 укладено договір про надання послуг адвоката №01/02//15-МОВ (а.с.42-43).

Підтвердженням того, що представник позивача Євстігнєєв А.С. має статус адвоката є свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №227/н, видане Кіровоградською обласною КДКА 26 червня 2006 року.

Згідно п.3.1 договору про надання послуг адвоката загальна сума винагороди за вчинення дій по наданню правової допомоги (далі також - "Гонорар"), що вчинюються адвокатом за цим договором, становить суму всіх коштів, сплачених відповідно до умов цього договору клієнтом адвокату. Розмір гонорару, який клієнт зобов'язується оплатити адвокату протягом двох робочих днів після укладення цього договору, становить 10000,00грн.

Оплата клієнтом за надані адвокатом адвокатські послуги здійснюється на підставі та згідно умов цього договору в готівковій формі, що підтверджується актом прийому-передачі коштів (п.3.2 договору).

Суду надано акт прийому-передачі коштів від 02.02.2015, що підтверджує сплату позивачем відповідних послуг до прийняття рішення у справі в розмірі 10 000,00грн. (а.с.44).

Суд приймає до уваги, що саме належна підготовка матеріалів позовної заяви, поданих до господарського суду, забезпечила захист порушених прав позивача, досягнення мети та певного юридичного результату у вигляді прийняття рішення господарським судом.

Перевіривши співрозмірність послуг адвоката і передачу позивачем за надані послуги 10000,00грн. згідно акту прийому-передачі коштів від 02.02.2015, враховуючи, що ці витрати обґрунтовані результатом розгляду справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача щодо покладення на відповідача витрат на послуги адвоката, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті, зокрема, за послуги адвоката, покладаються при задоволенні позову на відповідача.

Щодо відшкодування вартості проїзду в сумі 76,75грн. суд зазначає наступне.

В пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (Із змінами і доповненнями) зазначено, що відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Враховуючи, що судом явка представника позивача не визнавалась обов'язковою, суд відмовляє в задоволенні клопотання про стягнення 76,75грн. витрат, пов'язаних з прибуттям в судове засідання.

Керуючись ст.ст.33,34,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ід.номер НОМЕР_1)

- на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, ід.номер НОМЕР_2) - 53600,43грн., з яких: 34800,00грн. - основний борг, 17351,23грн. - інфляційні, 1449,20грн. - 3% річних, також 1827,00грн. сплаченого судового збору та 10000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27 травня 2015 року.

Суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - відповідачу (за заявою)