РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015Справа №910/8601/15-г
За позовом Міністерства оборони України

до Концерну "Техвоєнсервіс"

про стягнення 1 181,11 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Марченко І. І. - представник за довіреністю

від відповідача: Татарчук Р. О. - представник за довіреністю

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з Концерну "Техвоєнсервіс" 1811,11 грн. 3% річних та інфляційного збільшення за договором комісії про відчуження та реалізацію рухомого військового майна на внутрішньому ринку № 290/2/1-13вр від 11.03.2013.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2015 порушено провадження по справі № 910/8601/15-г, розгляд справи призначено на 18.05.2015.

Представник позивача в судове засідання 18.05.2015 з'явився та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 18.05.2015 з'явився та надав відзив на позов в якому просить відмовити в задоволені позову чи зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій враховуючи скрутний майновий стан відповідача.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.05.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.03.2013 між позивачем (комітент за договором) та відповідачем (комісіонер) був укладений договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) № 290/2/1-13-ВР, за умовами якого комітент доручає комісіонеру, а комісіонер бере на себе зобов'язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому договору та виконати від свого імені, в інтересах комітента та за рахунок останнього, договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України (майно) на умовах EXW - військові частини А1361 (м. Харків), А2788 (м. Київ,), А1719 (А2760) (м. Сімферополь), відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної Торгової Палати "Інкотермс" у редакції 2000 року на внутрішньому ринку згідно зі Специфікацією майна, яке передається комітентом комісіонеру для реалізації покупцю (Додаток № 1 до договору).

Відповідно до п. 4.1. договору загальна сума цього договору, за яким комітент передає для реалізації комісіонеру майно, підтверджується Додатками до договору і встановлюється сторонами в розмірі 86794,70 грн. без ПДВ і включає вартість майна.

Згідно з п. 5.5. договору, кошти, отримані комісіонером від реалізації покупцю майна, за виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна, та документально підтверджених сум витрат, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю майна за даним договором (у розмірах, узгоджених з комітентом), протягом п'яти робочих днів з дати підписання Актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера, перераховуються у гривнях на поточний рахунок комітента, зазначений у розділі 15 уього договору, з обов'язковою позначкою в платіжному дорученні: «Кошти за реалізоване військове майно за договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна на внутрішньому ринку від 11.03.2013 року № 290/2/1-13вр».

Пунктами 6.4., 6.5. договору передбачено, що прийом-передача майна здійснюється на підставі наряду (Форма 200, що наведена у наказі Міністра оборони України від 24.12.2010 року № 690), оформленому Центром обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України та наявності в уповноваженого представника комісіонера довіреності, виданої у встановленому порядку. При цьому передача здійснюється після отримання комітентом довідки від комісіонера про отримання від покупця коштів за майно. Остаточна прийом-передача майна від комітента до комісіонера (за кількість та номенклатурою) здійснюється уповноваженими представниками сторін у пунктах, визначених умовами передачі відповідно п. 3.1 цього договору з оформленням актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера.

Так, відповідно до довідок № 225/К/954-7 від 26.04.2013, № 225/К/955-7 від 26.04.2013, № 225/К/975-7 від 26.04.2013, відповідач отримав від покупця кошти за майно.

Як вбачається з матеріалів справи, між комітентом та комісіонером були затверджені акти прийому-передачі майна від 24.05.2013, від 23.05.2013, від 25.07.2013, які підтверджують факт виконання позивачем зобов'язань в частині передачі майна відповідачу.

За твердженням позивача, в порушення умов Договору відповідач допустив порушення своїх зобов'язань за Договором в частині здійснення розрахунків, що підтверджується, зокрема, копіями платіжних доручень, які долучені до матеріалів справи, у зв'язку з чим у останнього тривалий час існувала заборгованість перед Міністерством Оборони України, що є підставою для стягнення з Концерну "Техвоєнсервіс" інфляційного збільшення та 3% річних.

Приймаючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 1177,93 грн. три проценти річних та 3,18 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідача у відзиві на позов просить відмовити в задоволені позову чи зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій враховуючи скрутний майновий стан відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір від 11.03.2013 № 290/2/1-13ВР є договором комісії, а тому до нього має застосовуватись законодавство, що регулює даний вид договорів.

За приписами статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до статті 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Під час судового розгляду справи судом було встановлено, що свої зобов'язання за Договором позивач виконав належним чином, передав майно згідно специфікації (Додаток №1 до Договору), а відповідач, в свою чергу, грошові кошти одержані за реалізацію майна позивача сплатив з простроченням строків встановлених в договорі. Відтак, спір у даній справі виник у зв'язку з простроченням виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за надані позивачем послуги згідно Договору.

Доказів протилежного суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією № 29 від 28.11.2013 про сплату штрафних санкцій в розмірі 4004,59 грн. пені, 917,44 грн. 3% річних та з листом № 290/2/7037 від 30.12.2013 про сплату штрафних санкцій в розмірі 4969,48 грн. пені, 1146,80 грн. 3% річних за порушення виконання грошового зобов'язання по договору.

26.05.2014 відповідач сплатив позивачу 4969,48 грн. пені та штрафних санкцій, що вбачається з платіжного доручення № 39 від 26.05.2014.

28.06.2014 позивач звертався до відповідача з листом № 290/2/2205 про сплату штрафних санкцій в розмірі 145,24 грн. пені, 31,13 грн. 3% річних, 3,18 грн. інфляційних за порушення виконання грошового зобов'язання по договору.

Проте, відповідач відповіді на лист не надав, суму штрафних санкцій не сплатив.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи до уваги те, що факт наявності прострочення перерахування коштів позивач заявив про стягнення з відповідача 1177,93 грн. три проценти річних та 3,18 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору від 11.03.2013 року № 290/2/1-13-ВР інший розмір процентів не визначено.

Перевіряючи правильність розрахунку суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд досліджував належну дату здійснення оплати по кожному акту - приймання передачі майна, з урахуванням умов пункту 5.5. Договору, та встановив, що поданий позивачем розрахунок є арифметично вірним, відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача 1177,93 грн. три проценти річних та 3,18 грн. інфляційних нарахувань є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідач заявив клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до ч.3 ст.83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення штрафних санкцій, оскільки інфляційні та відсотки річні не являються штрафними санкціями.

Розглядаючи заперечення відповідача, суд звертає увагу на те, що обставини, на які посилається відповідач, такі як незадовільний фінансовий стан, не є виключними та мають негативний вплив на господарську діяльність не лише відповідача, але і інших суб'єктів підприємницької діяльності, а допущена відповідачем заборгованість має негативний вплив на господарську діяльність позивача.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 218 ГК України не є надзвичайними та невідворотними такі обставини, як порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в розмірі, визначеному чинним законодавством.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Концерну "Техвоєнсервіс" (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6, поштова адреса: 04119, м.Київ, вул.Дегтярівська, 13/24, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6, ) 1177 (одну тисячу сто сімдесят сім) грн. 93 коп. 3% річних, 3 (три) грн. 18 коп. інфляційних втрат, 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.05.2015

Суддя Грєхова О. А.