РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа № 906/1218/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Петухов М.Г.

суддів Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Житомирської області від 24.02.15 р.

у справі № 906/1218/14 (суддя Ляхевич А.А. )

позивач Ткач Галина Іванівна

відповідач Дарчук Любов Антонівна

відповідач Старовойт Галина Михайлівна

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:

- Малинівської Валентини Павлівни

- Антонюк Людмили Федорівни

- Довгоборець Катерини Тарасівни

- Васьківської Світлани Миколаївни

про припинення права на частки у спільному майні (в статутному фонді колективного приватного магазину №2) та визнання права власності на них

за участю представників сторін:

позивача - (Мороз О.М. представник, довіреність у справі)

відповідача 1 - не з'явився

відповідача 2- не з'явився

третя особа 1- не з'явилась

третя особа 2- не з'явилась

третя особа 3 - не з'явилась

третя особа 4 - не з'явилась

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року у справі № 906/1218/14 (суддя Ляхевич А.А.) у позові Ткач Галини Іванівни до Дарчук Любові Антонівни, Старовойт Галини Михайлівни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Малинівської Валентини Павлівни, Антонюк Людмили Федорівни, Довгоборець Катерини Тарасівни, Васьківської Світлани Миколаївни про припинення права на частки у спільному майні (в статутному фонді колективного приватного магазину №2) та визнання права власності на них відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.179, 362, 365 ЦК України, ст. 53,54 Закону України "Про господарські товариства" та прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (припинення права на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України) не відповідає положенням законодавства у спірних корпоративних правовідносинах та унеможливлює захист прав позивача у заявлений спосіб.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що суд першої інстанції помилково вказав про неможливість застосування до спірних корпоративних правовідносин ст. 365 ЦК України.

Натомість вказує, що положеннями ГК України не врегульовані питання, які були вимогами позовної заяви, а тому апелянт застосував норми ЦК України, зокрема приписи ст. 365 ЦК України. Наголосив, що відмовляючи апелянту в позовних вимогах, на підставі положень ст. 365 ЦК України, суд в обґрунтування свого рішення не застосував будь - які інші норми Цивільного або Господарського Кодексів.

Просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 24.02.2015 р. у справі № 906/1218/14 та припинити право Дарчук Любові Антонівни на частку в розмірі 0,1 %, що складає 10,00грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2, шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнати за Ткач Галиною Іванівною право власності на частку, що належить Дарчук Любові Антонівні в розмірі 0,1% в сумі 10.00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2; припинити право Старовойт Галини Михайлівни на частку в розмірі 0,2 %, що складає 26,00грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2, що належить Старовойт Галині Михайлівні в розмірі 0.2% в сумі 26,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2 шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнати за Ткач Галиною Іванівною право власності на частку, що належить Старовойт Галині Михайлівні, яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину № 2.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі - Дарчук Л.А., Старовойт Г.М. вказали, що вони були власниками належних часток в майні колективного приватного магазину № 2, що знаходиться в місті Коростень по вулиці Південній, 75. Так, при проведенні приватизації відповідно до підписного листа від 10.05.1996 року дольові частки засновників становили:

-Ткач Г.І-21,32%

-Малинівська В.П.- 15,39%

-Антонюк Л.Ф. - 15,39%

-Старовойт Г.М. - 15,39%

-Довгоборець К.Т. - 15,39%

-Васьківська С.М. - 15,39%

-Дарчук Л.А.-1, 73%

Відповідачі у відзиві вказують, що 10 квітня 2012 року були проведені загальні збори , на якому одним з питань було прийнято рішення про перерозподіл дольових часток, а статутний капітал магазину повинен був становити:

-Ткач Г.І - 97,6%, що еквівалентно сумі 10350 гривень;

-Малинівська В.П.- 0,9%, що еквівалентно сумі 96 гривень;

-Антонюк Л.Ф. - 0,9%, що еквівалентно сумі 96 гривень;

-Старовойт Г.М. -0,25% , що еквівалентно сумі 26 гривень;

-Довгоборець К.Т.- 0,25 % , що еквівалентно сумі 26 гривень;

-Дарчук Л.А. -0,1 % , що еквівалентно сумі 10 гривень;

Крім того, відповідачі у відзиві вказують, що Ткач Г.І. повідомила, що Васьківська С.М. подала заяву про вихід зі складу засновників та передачу своє частки їй. Крім того, їм стало відомо від позивачки, що дольові частки у статутному капіталі вже були змінені. Вони не ознайомились з протоколом зборів № 1 від 13.04.2005р., на якому був прийнятий статут в новій редакції. Вказали, що інші власники будуть оспорювати перерозподіл дольових часток, оскільки підписи в статуті підроблені.

Просять рішення господарського суду Житомирської області від 24.02.2015 р. у даній справі залишити без змін.

Треті особи Малинівська Валентина Павлівна, Антонюк Людмила Федорівна, Довгоборець Катерина Тарасівна, Васьківська Світлана Миколаївна надіслали спільні письмові пояснення з приводу поданої апеляційної скарги, в яких вказують, що дії та вимоги позивача суперечать діючому законодавству та є такими, що порушують їх права, як власників. Вважають, що місцевий господарський суд правомірно прийняв рішення та відмовив позивачу у заявлених вимогах. Крім того, зауважили, що власники будуть оспорювати перерозподіл дольових часток, оскільки, на їх думку, підписи в статуті підроблені.

Просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання з'явився представник апелянта, який підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив рішення господарського суду Житомирської області від 24 лютого 2015 р. скасувати та припинити право Дарчук Любові Антонівни на частку в розмірі 0,1 %, що складає 10,00грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2, шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнати за Ткач Галиною Іванівною право власності на частку, що належить Дарчук Любові Антонівні в розмірі 0,1% в сумі 10,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2; припинити право Старовойт Галини Михайлівни на частку в розмірі 0,2 %, що складає 26,00грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2, що належить Старовойт Галині Михайлівні в розмірі 0, 2 % в сумі 26,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2 шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнати за Ткач Галиною Іванівною право власності на частку, що належить Старовойт Галині Михайлівні, яка є часткою спільного майна (статутного фонду ) колективного приватного магазину №2.

Відповідачі Дарчук Л.А., треті особи Малинівська В.П., Антонюк Л.Ф., Довгоборець К.Т. в судове засідання не з'явились, про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлені належним чином та заздалегідь, про що свідчать повідомлення відділення поштового зв'язку про вручення поштового відправлення ( а.с.203,204,205,206 ).

Від відповідача Старовойт Г.М, третьої особи Васьківської С.М. повернулись поштові конверти з відміткою "за закінченням терміну зберігання" ( а.с. 208, 212).

Треті особи подали спільну заяву ( вх. 12036/15) від 18.05.2015 р., в якій просять слухати справу без їх участі, а рішення господарського суду від 24.05.2015 р. просять залишити без змін ( а.с.213).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки відповідачі, треті особи належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів та третіх осіб.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Ткач Галини Іванівни до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 28.10.2011р. (а.с.12-13), 12 червня 1996 року проведено державну реєстрацію юридичної особи - Колективного підприємства Колективний приватний магазин №2.

Засновниками даної юридичної особи є:

- Ткач Галина Іванівна, розмір внеску до статутного фонду 10254,00 грн.;

- Довгоборець Катерина Тарасівна, розмір внеску до статутного фонду 26,00 грн.;

- Дарчук Любов Антонівна, розмір внеску до статутного фонду 10,00 грн.;

- Антонюк Людмила Федорівна, розмір внеску до статутного фонду 96,00 грн.;

- Старовойт Галина Михайлівна, розмір внеску до статутного фонду 26,00 грн.;

- Васьківська Світлана Миколаївна, розмір внеску до статутного фонду 96,00 грн.;

- Малинівська Валентина Павлівна, розмір внеску до статутного фонду 96,00 грн.

13.04.2005 р., протоколами зборів №1,2 прийнято нову редакцію статуту, збільшено статутний фонд та перерозподілені частки пропорційно внескам, зокрема дозволено Ткач Г.І. до 20.04.2005 р. внести 10 000,00 грн. для поповнення статутного фонду; уповноважено засновника Ткач Г.І. підписати від імені колективного приватного магазину статут та зареєструвати його у відповідних органах ( а.с.43,44).

В подальшому, Ткач Г.І. скликались загальні збори засновників товариства 14.11.2011 р. для вирішення питання щодо проведення установчих документів у відповідність до діючого законодавства. Відповідно до Акту від 14.11.2011р., який був складений Ткач Г.І., засновки підприємства відмовились від обговорення та прийняття рішення по питанням порядку денного ( а.с.51).

Ткач Г.І. знову призначила проведення зборів засновків товариства на 13.01.2012 р. Разом з тим, загальні збори підприємства не відбулись, про що був складений Акт від 13.01.2012 р. ( а.с.54).

За наведених обставин, Ткач Г.І. знову повідомила засновників про проведення загальних зборів засновників підприємства 23.02.2012р. ,про що свідчать долучені до матеріалів справи докази направлення повідомлення про збори 23.02.2012р. відповідачам (рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень Дарчук Л.А. і Старовойт Г.М.( а.с.55, 56).

23.02.2012 року загальні збори засновників підприємства не відбулись, про що був складений Акт від 23.02.2012 р. (а.с.57)

В подальшому, позивачем було призначено проведення загальних зборів засновників підприємства на 10.04.2012р., про що свідчать додані до матеріалів справи докази направлення листів - запрошень на збори 10.04.2012р. відповідачам (а.с.58, 59).

Згідно Акту від 10.04.2012 р., складеного позивачем та працівниками магазину, на збори 10.04.2012р. з'явились всі засновники підприємства, окрім Васьківської С.М. ( а.с.60).

Як вбачається з протоколу №1 загальних зборів засновників колективного приватного магазину № 2 від 10.04.2012р. (а.с.61-62), на збори запрошені учасники товариства: Малинівська В.П., розмір частки 0,9% (96 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р., Антонюк Л.Ф., розмір частки 0,9% (96,00 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р., Старовойт Г.М., розмір частки 0,2% (26,00 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р., Довгоборець К.Т., розмір частки 0,2% (26,00 грн.); відповідно до статуту 05.09.2005р., Дарчук Л.А., розмір частки 0,1% (10,00 грн.) відповідно до статуту 05.09.2005р. Присутні на зборах засновники: Ткач Г.І., розмір частки 96,8% (10604,00грн.). Як зазначено у протоколі, присутні 96,8% голосів, ці збори засновників повноважні приймати рішення про виключення з учасників товариства згідно ст.64 Закону України "Про господарські товариства" та чинного законодавства України. Відповідно до протоколу був визначений наступний порядок денний зборів:

1. Зміна складу учасників товариства.

1.1. Вихід учасників зі складу товариства в добровільному порядку.

1.2. Виключення учасників зі складу товариства.

2. Визначення розміру та розподіл дольових часток в статутному фонді товариства в зв'язку зі зміною складу його засновників.

3. Зміна назви та організаційно-правової форми товариства з метою приведення установчих документів товариства до вимог чинного законодавства України, розробка статуту.

З першого питання п.1.1. порядку денного вирішено вивести Васьківську С.М. зі складу учасників товариства (за її нотаріально посвідченою заявою) та передати її частку в статутному фонді товариства Ткач Г.І. З першого питання п.1.2. порядку денного вирішено виключити зі складу учасників товариства Малинівську В.П., Антонюк Л.Ф., Старовойт Г.М., Довгоборець К.Т., Дарчук Л.А. (за систематичне неналежне виконання своїх обов'язків як учасників товариства, що виражається в перешкоджанні державної реєстрації установчих документів товариства у відповідності до вимог чинного законодавства, а також, враховуючи їх незначні частки в статутному фонді товариства).

З другого питання порядку денного вирішено: частку Ткач Г.І. в статутному фонді товариства збільшити до 97,7%; запропонувати іншим учасникам продати свої частки в статутному фонді товариства; направити листи всім учасникам товариства з пропозицією продати їх частки за цінами, вказаними в статуті.

По третьому питанню порядку денного вирішено змінити назву товариства на товариство з обмеженою відповідальністю "Галина плюс" та доручено Ткач Г.І. розробити статут ТОВ "Галина плюс".

Вищевказаний протокол №1 загальних зборів засновників колективного приватного магазину № 2 від 10.04.2012 р. підписано учасником товариства Ткач Г.І.

Як свідчать матеріали справи, в подальшому Ткач Г.І. надіслала відповідачам листи від 13.09.2013 р. про викуп їх часток в статутному фонді товариства ( а.с.64-66). Відповіді на зазначені листи не надійшли, а тому позивач Ткач Г.І. звернулась до суду з позовом про виділ частки в спільному майні шляхом припинення права Дарчук Любові Антонівни на частку в розмірі 0,1%, що складає 10,00 грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину № 2 шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнання за Ткач Галиною Іванівною права власності на частку, що належить Дарчук Любові Антонівні в розмірі 0,1% в сумі 10,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2; припинення права Старовойт Галини Михайлівни на частку в розмірі 0,2%, що складає 26,00 грн. у спільному майні (в статутному фонді) колективного приватного магазину №2, що належить Старовойт Галині Михайлівні в розмірі 0,2% в сумі 26,00 грн., яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину № 2 шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнання за Ткач Галиною Іванівною права власності на частку, що належить Старовойт Галині Михайлівні, яка є часткою спільного майна (статутного фонду) колективного приватного магазину №2.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне врахувати наступні положення чинного законодавства України.

Як зазначено в Рішенні Конституційного суду України, справа №1-2/2010р. від 12.01.2010р., реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин , що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

За приписами ч.1 ст.79 Господарського кодексу України, господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. У випадках, передбачених цим Кодексом, господарське товариство може діяти у складі одного учасника. Засновниками і учасниками товариства можуть бути суб'єкти господарювання, інші учасники підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

Як юридичну особу колективне підприємство Колективний приватний магазин №2 створено засновниками шляхом об'єднання частини фінансових, матеріальних і трудових ресурсів для спільного господарювання з метою ефективного виконання завдання колективного підприємства.

Відповідно до правової позиції, викладеній в Довідці Вищого господарського суду України від 1 лютого 2014 року "Довідка за результатами узагальнення судової практики вирішення спорів про корпоративне управління та реалізацію корпоративних прав" згідно статті 93 Господарського кодексу України підприємством колективної власності визначається унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників). Підприємствами колективної власності є виробничі кооперативи, підприємства споживчої кооперації.

Таким чином, підприємства колективної власності є господарськими товариствами у розумінні статей 79 та 93 Господарського суду України.

Про аналогічне йдеться у Постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2008 року у справі №14/680/07.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спір у даній справі виник внаслідок існування між сторонами саме корпоративних відносин із визначенням частки кожного із учасників Колективного підприємства, котрі були внесені до статутного фонду юридичної особи з метою здійснення спільної діяльності, та внаслідок порушення прав Ткач Галини Іванівни як учасника (засновника) Колективного підприємства Колективний приватний магазин № 2 і є корпоративним спором.

Разом з тим, предметом розгляду у даній справі не є виключення відповідачів зі складу учасників(засновників ) підприємства .Проте, позивач неодноразово стверджував, що відповідачі виключені зі складу учасників товариства за систематичне невиконання або неналежне виконання обов»язків, перешкоджання своїми діями досягенню цілей товариства,що передбачено ст. 64 Закону України « Про господарські товариства» .

В силу норм ч.2 ст.64 Закону України "Про господарські товариства", виключення учасника з товариства призводить до наслідків, передбачених статтями 54 і 55 цього Закону (а не ст.53 Закону України "Про господарські товариства", про дотримання вимог якої вказує позивач в позовній заяві).

Відповідно до статті 54 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу.

Згідно з частиною другою статті 148 ЦК України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного фонду був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

Щодо визначення вартості частини майна товариства, пропорційній частці учасника у статутному капіталі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що п. 3.7 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 28.12.2007 р. N 04-5/14 Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин, відповідно до статей 54 і 64 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що учасник товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю , що виходить або був виключений з товариства, має право на одержання вартості частини майна товариства пропорційно розміру його частки у статутному капіталі товариства.

Вартість майна, що підлягає поверненню, за своїм визначенням не є тотожною поняттю внеску до статутного фонду і залежно від стану господарської діяльності Товариства та загальних економічних процесів у суспільстві може не співпадати з ним за розміром (зокрема, бути більшою чи меншою).

Враховуючи визначення поняття майна, наведене в статті 190 ЦК України, в оцінюванні вартості частини майна, що є еквівалентною його частці у статутному фонді, слід брати до уваги виробничі й невиробничі фонди, інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Товариства, а також майнові права та обов'язки. Вартість частки майна, що має бути компенсована учасникові, обраховується на момент ухвалення Товариством рішення про вихід цього учасника.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач помилково ототожнює вартість частини майна товариства, пропорційну його частці у статутному капіталі, із сумою внеску кожного з відповідачів до статутного фонду.

Як вбачається із заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги , Ткач Г.І. просить виділити частку в спільному майна (статутному капіталі) шляхом припинення права Дарчук Любові Антонівни на частку в розмірі 0,1%, що складає 10,00 грн. у спільному майні (в статутному фонді) та визнати за Ткач Галиною Іванівною право власності на частку, що належить Дарчук Любові Антонівні в розмірі 0,1% в сумі 10,00 грн., припинити право Старовойт Галини Михайлівни на частку в розмірі 0,2%, що складає 26,00 грн. у спільному майні шляхом компенсації останній Ткач Галиною Іванівною вартості частини майна та визнати за Ткач Галиною Іванівною право власності на частку Старовойт Галині Михайлівні, та для відновлення свого порушеного права просить застосувати положення статті 365 Цивільного кодексу України. При цьому позивач стверджує про наявність корпоративного спор між сторонами .

З даного приводу колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає таке.

Відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно статті 167 Господарського суду, корпоративними є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

При цьому, як вірно встановлено місцевим господарським судом, корпоративні права мають особливий об'єкт, оскільки є не правами вимоги, а можливостями здійснення учасниками власних дій, які є складовими чужої діяльності господарського товариства. На противагу, майнові права визначаються як будь -які права, пов'язані з майном відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. ( ст.3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що застосування статті 365 Цивільного кодексу України , якою регулюються відносини власності, є неможливим для вирішення спірних корпоративних відносин, з огляду на суттєво відмінну правову природу вказаних відносин та порядок їх врегулювання.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України та ст.20 Господарського кодексу України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що спосіб захисту порушеного права повинен відповідати існуючим правовідносинам та має бути спрямований на поновлення прав та інтересів позивача.

Як роз'яснено у пункті 39 Інформаційного листа Вищого господарського суду від 12.03.2009р. № 01-08/163 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" вміщена відповідь на запитання чи повинен господарський суд у розгляді справи за позовом, який не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, відмовляти в задоволенні такого позову або ж припиняти провадження у справі здійснено посилання на постанову Верховного Суду України, зокрема, від 13.07.2004р. № 10/732, де викладалася правова позиція, згідно з якою, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способом захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Аналогічна позиція наведена в постанові Пленуму від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в якій надано роз'яснення, згідно яких, зокрема, господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 цього Кодексу).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апелянта є безпідставними та подані докази не спростовують вірного висновку суду про відмову у задоволенні позову.

В силу ст.ст.33,38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Житомирської області від 24.02.2015 року у справі № 906/1218/14.

Керуючись ст.ст. 49, 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року у справі №906/1218/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Ткач Галини Іванівни залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.