ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 909/921/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді Бонк Т.Б.,

суддів Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

позивача - Кочетова О.В. (пред-к за довіреністю)

відповідача (скаржник) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА" від 12.03.2015 року № 12

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.02.2015 року, суддя Грица Ю.І.

у справі № 909/921/14

за позовом: акціонерного товариства "Тімекс", м.Варшава, Республіка Польща,

представництво в Україні: Представництво Тімекс С.А., м.Київ,

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА", с.Микитинці, Івано-Франківська область,

про стягнення заборгованості в сумі 32 733,80грн.

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 24.02.2015 року у справі № 909/921/14 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА" на користь Акціонерного товариства "Тімекс" заборгованість в сумі 32 733 грн.80коп. та 1827 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що оплата проводиться по факту надання послуг або купівлі товару. Такий факт фіксується в акті виконаних робіт, що підписується акціонерним товариством «Тімекс» та клієнтом (п.2.3 договору). Згідно п.2.5 договору клієнт зобов"язався проводити оплату в безготівковій формі протягом 25 календарних днів від дати виставлення стандартного акту виконаних робіт до дати зарахування коштів на розрахунковий рахунок акціонерного товариства «Тімекс». Проте відповідачем не виконано зобов"язання по оплаті вартості робіт по акту про виконання робіт від 15.02.14 на суму 1856,22євро, що дорівнює 29 235,50грн. (відповідно до курсу НБУ станом на 18.07.2014), внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість, на яку позивачем правомірно, на думку суду, у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання нараховано пеню, інфляційні втрати, 3% річних.

В апеляційній скарзі скаржник просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Мотивує свої заперечення тим, що позивач не виставив акти виконаних робіт, а відтак, термін виконання зобов'язання не настав, а тому відсутній факт порушення договірних зобов'язань. Крім того, судом першої інстанції неправомірно, без врахування вимог чинного законодавства стягнуто з відповідача інфляційні втрати, які в даному випадку стягненню не підлягають. Також зазначає, що відповідач не був належно повідомлений про час та місце розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення мотивуючи це тим, що насправді Акт виконаних робіт, на підставі якого виникла заборгованість, був направлений відповідачу та підписаний ним без заперечень. Копія такого акту міститься в матеріалах справи. У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання судом першої інстанції було підставно задоволено позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій та нарахувань згідно ст. 625 ЦК України.

У призначене судове засідання представник відповідача не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалась судом обов'язковою, участь в судовому засіданні є правом, а не обов'язком сторони, беручи до уваги процесуальні строки розгляду справи, вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача (скаржника) на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представника позивача у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід частково задоволити, а рішення господарського суду першої інстанції - частково скасувати з наступних підстав.

Позивач - Акціонерне товариство "Тімекс", м.Варшава, Республіка Польща, діє в Україні через офіційне Представництво TIMEX З.А. (TIMEX S.A.), яке знаходиться у м.Києві згідно Підстав діяльності Представництва TIMEX S.A. в Україні, що є Додатком до ухвали Правління TIMEX S.A. від 26 січня 2005 року. Основною метою Представництва являється репрезентування інтересів Товариства на території України.

Судом встановлено, що 01.02.08 між сторонами було укладено договір № 4800016 (надалі - договір), за яким клієнт-відповідач отримав право користування сервісними картками UTA, які дають можливість клієнту виключно за межами України користуватися послугами та здійснювати купівлю товарів від імені і за рахунок UTA, з обов'язковим відшкодуванням витрат клієнтом.

У відповідності до п.2.1 договору придбаних клієнтом оплата послуг і товарів, при використанні КК-UTA проводиться на підставі стандартних актів виконаних робіт, які надаються клієнту Тімексом два рази на місяць.

Оплата проводиться по факту надання послуг або купівлі товару. Такий факт фіксується в акті виконаних робіт, що підписується Тімексом та клієнтом (п.2.3 договору).

Згідно п.2.5 договору клієнт зобов"язався проводити оплату в безготівковій формі протягом 25 календарних днів від дати виставлення стандартного акту виконаних робіт до дати зарахування коштів на розрахунковий рахунок Тімексу.

Як зазначає позивач, сторонами в ході співпраці за договором підписувалися акти виконаних робіт. Станом на день звернення з позовом до суду відповідачем не було виконано зобов"язання по сплаті вартості послуг і товарів на підставі акту про виконання робіт від 15.02.14 на суму 1856,22євро, що дорівнює 29 235,50грн. (відповідно до курсу НБУ станом на 18.07.2014).

Предметом позову є стягнення основної суми боргу в розмірі 1856,22 Євро, що дорівнює 29 235,5 грн. (відповідно до курсу НБУ станом на 18.07.2014, тобто станом на момент написання позовної заяви), пені у розмірі 52,9 грн. на підставі п. 5.2 договору, інфляційних нарахувань в розмірі 3128,2 грн. та 3% річних у розмірі 317,2 грн.

В силу дії ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України, суб"єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов"язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов"язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити всіх заходів для належного виконання нею зобов"яання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальнодержавного інтересу (ч.2 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія Акта про виконання робіт, надання послуг за договором № 4800016 від 15.02.2014 року, з якого вбачається що загальна сума до оплати відповідно до Договору складає 1856,22 Євро і підлягає оплаті позивачу на підставі даного Акта до 12 березня 2014 року.

Вищевказаний акт містить підписи представників обох сторін, які скріплені печатками сторін. Тому доводи скаржника про ненаправлення йому цього акту виконаних робіт є непереконливими та суперечать матеріалам справи.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виконання відповідачем свого обов'язку з оплати послуг/робіт за вказаним підписаним відповідачем Актом, а тому з відповідача підлягає до стягнення сума 1856,22 Євро.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (пункт 4 частини першої статті 55 ГПК). При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

Позивачем ціну позову, зокрема, суму основного боргу, було розраховано відповідно до курсу НБУ станом на 18.07.2014 року (1 євро - 15,75 грн.) Позов було подано до суду - 21.08.2014 року, коли курс Євро до національної валюти становив - 17.42 грн. за 1 Євро.

Відтак, апеляційний суд, враховуючи межі позовних вимог, бере до уваги розрахунок суми основного боргу з врахуванням курсу валют, вказаного позивачем, де сума основного боргу становить 29 235, 5 грн.

Враховуючи вищевказане, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 29 235,5 грн.

Отже, матеріалами справи встановлено, що у встановлені строки відповідачем не було виконано свого договірного зобов'язання з оплати робіт / послуг.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Пунктом п.5.2. Договору передбачено, що при несвоєчасній оплаті рахунків Тім екс нараховує клієнту відсотки в розмірі 0,5% за кожен день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення). Відсотки нараховуються від першого дня прострочення платежу до дня оплати щодо кожної суми, належної до оплати.

Позивач на підставі вказаного п.5.2 договору просить стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання грошового зобов"язання в розмірі 52,9 грн. (3,36 Євро відповідно до курсу Євро станом на 18.07.2014 року).

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відтак, відсотки, зазначені сторонами у п.5.2 договору, відповідають поняттю пені.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (Постанова Верховного суду України від 7 листопада 2011 року).

Відповідно до поданого позивачем розрахунку сума пені складає 52,90грн. за період з 12 березня 2014 року по 21 липня 2014 року.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Апеляційний суд, здійснивши за допомогою калькуляторів Інформаційно-аналітичного центру «Ліга» перерахунок пені за період з 13.03.2014 року по 22.07.2014 року (132 календарні дні), тобто за період, вказаний позивачем, однак початком якого є наступний день після останнього дня виконання зобов'язання, зазначає, що пеня згідно перерахунку становить 1859.06 грн., яка нарахована з врахуванням показника подвійної облікової ставки Національного банку України.

Однак, враховуючи межі заявлених позовних вимог та те що суди не можуть виходити за межі позовних вимог, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення 52,90грн. пені.

Положеннями статті 625 чинного Цивільного кодексу України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Апеляційний господарський суд вважає підставними позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 317,2 грн. та погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині.

Позивачем також було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 3 128,2 грн., які судом першої інстанції були визнані обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Проте скаржник не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зазначаючи, що норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного договором у національній валюті - гривні.

Апеляційний господарський суд приймає до уваги такі доводи скаржника та зазначає, що стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості, що виражена в іноземній валюті не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Відтак, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України не було належно враховано вимоги чинного законодавства в цій частині, а відтак рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 3 128,2 грн. підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Також, апелянт зазначає, що він не був належно повідомлений судом про час та місце розгляду справи.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Відтак, доводи апелянта про його неповідомлення про час та місце розгляду справи як підстава для скасування рішення суду спростовуються наявністю в матеріалах справи копії реєстру господарського суду Івано-Франківської області № 295 на відправлення простої кореспонденції від 29.08.2014 року з відміткою про відправлення кореспонденції на адресу ТОВ «СОТА» та судовим штампом на звороті оригіналу ухвали про порушення провадження у справі про відправлення документа 29.08.2014 року.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції про задоволення позову повністю прийняте без урахування всіх обставин справи та з частковим порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Законом України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору з апеляційної скарги на рішення суду, виходячи саме з оспорюваної суми.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, апеляційний господарський суд здійснює перерозподіл судових витрат у даній справі.

Отже, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з відповідача в користь позивача слід стягнути 1652,44грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 826,2 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього - 2478,64 грн.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА" від 12.03.2015 року № 12 - задоволити частково.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.02.2015 року у справі № 909/921/14 в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат в сумі 3128,2 грн. -скасувати. В цій частині прийняти нове рішення. В позові про стягнення інфляційних втрат в сумі 3128,2 грн. - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА", вул.Юності, 33, с.Микитинці, м.Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76494; код 31262487, на користь Акціонерного товариства "Тімекс", вул.Боніфратерська, 17,00-023, м.Варшава, представництво в Україні: Представництво Тімекс С.А., вул.Грушевського, 28, м.Київ, 01001; код 26580897 - 2478 (дві тисячі чотириста сімдесят вісім гривень) 64 коп. судового збору.

Місцевому господарському суду видати відповідний наказ в порядку ст.116 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.05.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.