ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р.Справа № 922/1594/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Фабрики "Варіант" товариства з обмеженою відповідальністю, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт Комплект Інвест", м. Мінськ
про стягнення 34 500,00 доларів США
за участю представників сторін:

позивача - Гнедика Є.С., дов. б/н від 18.05.2015р.;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фабрика "Варіант" Товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт Комплект Інвест" суму основного боргу в розмірі 30000,00 доларів США та 4 500,00 доларів США пені за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за контрактом № 123 від 16.12.2014р., а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі. Звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, в якій не зменшуючи та не збільшуючи розмір позовних вимог, уточнив валюту заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача.

Дане уточнення приймається судом до розгляду.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується ухвалою Економічного суду м. Мінська про виконання судового доручення від 17.04.2015р. № 58-21ип/2015.

Враховуючи те, що судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

16.10.2014р. між Фабрикою "Варіант" товариство з обмеженою відповідальністю (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Моноліт Комплект Інвест" (відповідач) було укладено контракт № 123 (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався продати (передати у власність), а відповідач прийняти та оплатити на умовах FCA - м. Харків, вул. Шевченка, 325 (склад продавця) згідно Міжнародних правил "Інкотермс-2000" опалубку для монолітного будівництва виробництва фабрики "Варіант" ТОВ, Україна (далі - товар), комплектація, повне найменування, асортимент та кількість якого узгоджені у специфікаціях, що є невід'ємною частиною даного договору.

За умовами п.2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах Free Carrier (FCA) - м. Харків. Строк поставки товару погоджений сторонами у п.2.4, а саме позивач зобов'язався поставити товар до 26.12.2014р.

У п.3.2 договору сторони погодили, що відповідач здійснює оплату за товар по факту поставки в розмірі 30 000,00 доларів США до 15.01.2015р.

16.12.2014р. сторонами на виконання умов договору підписано специфікацію до договору № 123, в якій погоджено найменування, асортимент, кількість товару та його ціну.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд встановив наступне.

Нормами чинного законодавства України та нормами міжнародного права передбачено, що господарські суди вправі вирішувати спори за участю сторони нерезидента України у випадках, коли міжнародним договором передбачено можливість укладення пророгаційної угоди між суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України та іноземним суб'єктом господарської діяльності (угода про договірну підсудність). Такі норми містить Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності (далі по тексту Угода), укладена державами-учасницями СНД у м. Києві 20.03.1992 р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року N 2889-ХІІ). Згідно з п. 2 ст. 4 Угоди, Компетентні суди держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи у випадках, якщо про це письмова згода Сторін про передачу спору цьому суду.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

Частиною 9 ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" від 16.04.1991р. № 959-ХІІ встановлено, що права та обов'язки сторін зовнішньоекономічних договорів (контрактів) визначаються правом країни, що вибрана сторонами при укладенні договору (контракту) або у результаті подальшого узгодження.

Пунктом п.8.1 контракту № 123 від 16.12.2014р., сторони погодили, що неврегульовані спори та розбіжності повинні бути розглянуті в господарському суді Харківської області із застосуванням матеріального права України.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин суд застосовує матеріальне право України.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Позивач на виконання умов договору передав відповідачу товар на загальну суму 30 000,00 доларів США, що підтверджується митною декларацією ЕК 10 АА та міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 1, наявними у справі.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено вище, відповідач зобов'язався здійснити оплату товару поставленого на умовах, визначених у договорі в строк до 15.01.2015р.

Відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав, за отриманий товар не розрахувався, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 30 000,00 доларів США.

Згідно із ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Факт наявності заборгованості за спірним договором на суму 30 000,00 доларів США підтверджується належними доказами, наявними у справі.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати ним заборгованості перед позивачем у сумі 30 000,00 доларів США, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.5 договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару, позивач має право застосувати до відповідача штрафну санкцію у вигляді пені у відсотках від неоплаченої суми за кожен день прострочки та передбачили її розмір.

На підставі зазначеного позивач нарахував відповідачу пеню за неналежне виконання грошового зобов'язання за період з 16.01.2015р. по 06.03.2015р., яка складає 4 500,00 доларів США.

Судом перевірено розрахунок пені, який є вірним та приймаючи до уваги, що відповідач не виконав передбачені договором зобов'язання по поставці товару у визначений договором строк та враховуючи встановлену у договорі відповідальність за невиконання договірних зобов'язань у вигляді пені, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано пред'явлено до стягнення суму пені в розмірі 4500,00 доларів США, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при задоволенні позову витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 530, 610, 611, 612, 692, 712 Цивільного кодексу України, статтями193, 216, 230, 231, 265 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт Комплект Інвест" (Республіка Білорусь, 220013, м. Мінськ, вул. Якуба Коласа 38/16-29, ОКПО 37597553) на користь Фабрики "Варіант" Товариство з обмеженою відповідальністю (61033, м. Харків, вул. Шевченка, 325, , р/р 9 в ПАТ "Банк "Грант" м. Харків, МФО 351607) - 30 000,00 доларів США основного боргу, 4 500,00 доларів США пені, 15 932,10грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25.05.2015 р.

Суддя Т.А. Лавренюк