ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2015 р. Справа № 2-11/11 (2/1328/11/12)

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Кузя В.Л.

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» б/н від 26.01.2015р.

на рішення господарського суду Львівської області від 13.01.2015р.

у справі № 2-11/11 (2/1328/11/12)

за позовом ОСОБА_2, м. Львів

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база», м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, м. Львів

про стягнення 25% річних, інфляційних втрат та розподіл судових витрат,

представники сторін:

- від позивача - ОСОБА_4;

- від відповідача - Наконечна О.-А.Є.;

- від третьої особи - не з'явився.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України представникам сторін, що прибули в судове засідання, роз'яснено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.06.2012р. (суддя Кавацюк В.І.) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» (надалі ТзОВ «Львівська гарнізонна база») на користь позивача 5830615,80 грн. вартості частини майна товариства, належної йому до виплати при виході зі складу учасників товариства станом на 05.07.2005 р. відповідно до частки в статутному фонді в розмірі 25 %, з врахуванням 25 % річних за прострочку виплати частки майна, індексу інфляції та 3 % річних нарахованих з 05.07.06р. по 24.05.12р., 1700 грн. витрат по сплаті державного мита та 56125,81 грн. витрат на проведення експертиз та експертної оцінки.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014р. рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06.06.2012р. скасовано, прийнято нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з ТзОВ «Львівська гарнізонна база» на користь ОСОБА_2 1323308 грн. вартості частини майна товариства, 1700 грн. судового збору та 12908,84 грн. витрат на проведення судових експертиз. Постановлено також стягнути з ТзОВ «Львівська гарнізонна база» в дохід державного бюджету України 34410 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги та стягнути з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Львівська гарнізонна база» 7914,30 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.10.2014 р. постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014р. та рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06.06.2012р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) в частині вимог ОСОБА_2 до ТзОВ «Львівська гарнізонна база» про стягнення 25 % річних та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат скасовано, справу № 2-11/11(2/1328/11/12) в означеній частині вимог передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. В решті постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) залишено без змін.

Оскаржуваним рішенням господарського суду Львівської області від 13.01.2015р. (суддя Н. Мороз) у справі № 2-11/11 (2/1328/11/12) позов ОСОБА_2 до ТзОВ «Львівська гарнізонна база» задоволено частково; з відповідача на користь позивача стягнуто 1949613,36 грн. - 25% річних, 919699,05 грн. інфляційних втрат, 1701,28 грн. судового збору, 55194,07 грн. витрат за проведення судових експертиз та 34977,68 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Львівська гарнізонна база» зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не застосував позовну давність до спірних правовідносин. Апелянт покликається на те, що позовна вимога про стягнення 25% річних та інфляційних втрат заявлена позивачем із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності та без заявлення клопотань про визнання поважними причин пропуску такого строку, а тому просить оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2015р. скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у зв'язку із спливом позовної давності.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що з 2006 року вказана справа перебувала на розгляді суду, і лише після встановлення вартості майна позивач уточнив позовні вимоги, оскільки не мав можливості при подачі позову встановити точного розрахунку ціни позову, так як до проведення судової експертизи не була відома вартість частини майна товариства, пропорційна частці 25% в статутному фонді товариства, а, відтак, не могли бути нараховані ні 25% річних за прострочення виконання зобов'язання, ні інфляційні втрати. Також, позивач звертає увагу суду на те, що заява ТзОВ «Львівська гарнізонна база» про застосування позовної давності розглядалася судами усіх інстанцій та була відхилена за безпідставністю. З огляду на викладене, просить рішення місцевого господарського суду від 13.01.2015р. залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа вимог ухвал суду від 02.02.2015р., 02.04.2015р.,30.04.2015р. в частині подання письмових пояснень по суті апеляційної скарги не виконала, участі уповноваженого представника в дане судове засідання не забезпечила, причини неявки суду не повідомила, хоча своєчасно та належним чином була повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги. З врахуванням строків розгляду спору, передбачених ст. 102 ГПК України, судова колегія вирішила розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» було створено в грудні 2002 року, його державна реєстрація була здійснена виконавчим комітетом Львівської міської ради 23.12.2002р. Відповідно до статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база» в редакції, затвердженій загальними зборами учасників товариства 22.10.2004р., яка діяла станом на липень 2005р., його учасниками були ОСОБА_2 ОСОБА_3 Статутний капітал товариства був сформований за рахунок вкладів учасників товариства в розмірі 16500 грн., де частка позивача склала 4125 грн., що становило 25% статутного капіталу, а ОСОБА_3 - 12375 грн., що становило 75% статутного капіталу.

Відповідно до п. 12.2. статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база» (в редакції від 22.10.2004 р.) вихід учасника - фізичної особи відбувається на підставі поданої товариству заяви по вихід, підпис учасника на якій засвідчується нотаріально.

Матеріалами справи встановлено, що 01.07.2005р. ОСОБА_2 звернувся до ТзОВ «Львівська гарнізонна база» із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, якою позивач повідомив загальні збори учасників ТзОВ «Львівська гарнізонна база» про свій вихід із числа учасників даного товариства. Разом з тим, просив провести з ним розрахунки в порядку ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» і ст. 148 ЦК України, шляхом передання йому майна товариства в натурі, відповідно до його частки в статутному капіталі, розрахованої на момент виходу з товариства.

Пунктом 12.3 статуту (в редакції від 22.10.2004р.) передбачено, що учасник вважається таким, що вибув з товариства з наступного дня після подання заяви про вихід, якщо інший строк не передбачений в заяві. За бажанням учасника та за згодою товариства, частка може бути виділена в натурі. Виділення частки в натурі можливе з врахуванням інтересів збереження основної діяльності товариств (п. 12.12. статуту).

На загальних зборах учасників ТзОВ «Львівська гарнізонна база», які відбулися 05.07.2005р., було прийнято рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 про вихід з ТзОВ «Львівська гарнізонна база» та вирішено провести виплату вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, грошовими коштами. Вказаним рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Львівська гарнізонна база» ОСОБА_2 у виплаті вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, шляхом передання майна в натурі, було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач в липні 2005 року звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ТзОВ «Львівська гарнізонна база» та ОСОБА_3 про скасування рішення загальних зборів товариства в частині відмови йому у виплаті вартості частини майна шляхом передання майна в натурі і про виплату частки в грошовому виразі та спонукання до виділення і передання частини майна товариства в натурі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.12.2005р., яке залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанції, в задоволенні позову було відмовлено.

Відповідно до п. 12.14 статуту (в редакції від 22.10.2004р.) розрахунки з учасником, який вийшов з товариства, повинні бути проведені не пізніше 12 місяців з дня подання заяви про вихід, але не раніше затвердження звіту за рік, в якому подана заява. У разі порушення строку розрахунку, учасник вправі вимагати стягнення з товариства вартості частки з урахуванням інфляції та 25% річних в судовому порядку.

У зв'язку із невиконанням обов'язку щодо сплати належної позивачу суми частки в статутному капіталі при виході учасника з товариства, та, як наслідок, прострочення виконання зобов'язань у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу 1949613,36 грн. - 25% річних та 919699,05 грн. інфляційних втрат.

Судова колегія, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення - відсутні, з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦК України учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа.

Згідно з ч. 1 ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції від 11.05.2005р.) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства, вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Статтею 148 Цивільного кодексу України (в редакції від 23.06.2005р.) передбачено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного фонду був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

Розділом 12 статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база» врегульовано порядок виходу учасника з товариства, а саме, п. 12.1. передбачено, що учасник має право в будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників чи товариства.

Відповідно до п. 12.2. статуту вихід учасника - фізичної особи відбувається на підставі поданої товариству заяви про вихід, підпис учасника на якій засвідчується нотаріально. Заява про вихід подається особисто або через представника.

Пунктом 12.3. статуту передбачено, що учасник вважається таким, що вибув з товариства з наступного дня після подання заяви про вихід, якщо інший строк не передбачений в заяві.

Згідно з п. 12.5. статуту при виході учасника з товариства йому виплачується частина вартості майна товариства на день виходу, пропорційна його частці в статутному капіталі. Вартість частки визначається як частина власного капіталу товариства, пропорційна його частці в статутному капіталі відповідно до установчих документів в останній редакції. Вартість частки розраховується головним бухгалтером товариства за балансом, складеним на день виходу учасника (п. 12.6. статуту).

Вартість частки повинна бути розрахована і повідомлена учаснику, який виходить, у місячний строк з дня подання заяви про вихід. Якщо учасник не згідний з наданим йому розрахунком, він вправі звернутись до суду (п. 12.8. статуту).

Відповідно до п. 12.12. за бажанням учасника та за згодою товариства, частка може бути виділена в натурі. Виділення частки в натурі можливе з урахуванням інтересів збереження основної діяльності товариства.

Розрахунки з учасником, який вийшов з товариства, повинні бути проведені не пізніше 12 місяців з дня подання заяви про вихід, але не раніше затвердження звіту за рік, в якому подана заява. За порушення строків розрахунку, учасник вправі вимагати стягнення з товариства вартості частки з урахуванням інфляції та 25% річних в судовому порядку (п. 12.14. статуту).

З врахуванням викладеного та заяви ОСОБА_2 про вихід з ТзОВ «Львівська гарнізонна база» від 01.07.2005р., позивач вважається таким, що вийшов з числа учасників товариства з 02.07.2005р. Виплата частини вартості майна товариства, пропорційної його частці в статутному капіталі у встановлений строк - до 02.07.2006р., відповідачем проведена не була. Крім цього, відповідачем не було виконано вимог розділу 12 статуту товариства, зокрема, суду не подано доказів вчинення дій щодо оцінки майна, визначення частки позивача, у зв'язку з виходом його з товариства, надання такої інформації позивачу, та виплати йому його частки. Вартість частини майна ТзОВ «Львівська гарнізонна база» пропорційно частці позивача в статутному фонді (25%) станом на 05.07.2005р. визначена в сумі 1323308 грн., яка була присуджена позивачу до стягнення з відповідача судовим рішенням у даній справі, що набрало законної сили у даній частині.

Невиплата відповідачем позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному фонді товариства при виході з товариства, у строки, передбачені ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» та п. 12.14. статуту, зумовлює для ТзОВ «Львівська гарнізонна база» настання наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Вищого господарського суду від 15.10.2014р. у даній справі зазначено, що відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що п. 12.14 статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база» передбачено інший розмір процентів за несвоєчасну виплату вартості частки майна, тому подвійне нарахування позивачем процентів суперечить положенням ст. 625 ЦК України. Водночас, право позивача вимагати стягнення частини вартості майна та 25% річних за прострочку у виплаті належної суми грунтується на п.12.14 статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база».

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. № 14 статтею 54 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді, у строк до 12 місяців з дня виходу. З моменту подання учасником товариства заяви про вихід зі складу останнього з виплатою належної такому учасникові частки вартості майна у товариства настає обов'язок сплатити відповідну суму у строки, визначені згаданою нормою Закону України «Про господарські товариства», а невиконання цього обов'язку тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Частиною 2 пункту 3.1. вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України передбачено, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно ч.3. п.3.2. постанови, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З врахуванням викладеного, перевіривши розрахунок, здійснений місцевим господарським судом, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 1949613,36 грн. - 25 % річних та 919699,05 грн. інфляційних втрат за період з 05.07.2006р. по 24.05.2012р.

Щодо покликань скаржника на те, що позовна вимога про стягнення 25% річних та інфляційних втрат заявлена позивачем із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності та без заявлення клопотань про визнання поважними причин пропуску такого строку, судова колегія зазначає наступне:

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Аналізуючи матеріали справи, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 01.11.2006р., тобто в межах строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, при цьому на дату подання первинного позову вартість майна товариства, з якого підлягала обчисленню сума, пропорційна частці позивача у статутному капіталі, та, відповідно, сума належних нарахувань, визначена товариством не була. В частині присудження основної суми, незважаючи на заяву відповідача про застосування позовної давності, постанова Львівського апеляційного господарського суду була залишена без змін. Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Зважаючи на те, що вимога про стягнення 25% річних та інфляційних втрат була заявлена під час розгляду справи судом першої інстанції по основній вимозі та прийнята до спільного розгляду із вимогою про стягнення належної позивачеві частки після отримання позивачем фактичних даних, необхідних для визначення суми таких позовних вимог, з врахуванням того, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а судом вищої інстанції не було визнано пропущеною позовну давність по основній вимозі, то скаржник безпідставно посилається на сплив позовної давності по вимогах про стягнення інфляційних втрат та 25 % річних.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Скаржником було заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до прийняття постанови судом апеляційної інстанції, яке судовою колегією було задоволено.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013р. № 7 у разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 13.01.2015р. у справі №2-11/11 (2/1328/11/12) залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідністю «Львівська гарнізонна база» - без задоволення.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» в доход Державного бюджету України 28693,12 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 26.05.2015р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Кузь В.Л.