ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 921/179/15-г/18

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Мандич І.В. (представник за довіреністю)

від відповідача (скаржника) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина", м. Бережани, № 28 від 24.03.2015 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 12.03.2015 року (суддя Охотницька Н.В.)

у справі № 921/179/15-г/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Рубіжанський картонно-тарний комбінат", м. Рубіжне, Луганська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина", м.Бережани, Тернопільська область

про cтягнення 86 061,65 грн. заборгованості, з яких: 70 000,00 грн - основний борг;

8 428,77 грн - пеня, 6 580,00 грн - інфляційні нарахування, 1 052,88 грн - 3% річних.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 12.03.2015 року у справі № 921/179/15-г/18 позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" на користь Публічного акціонерного товариства "Рубіжанський картонно-тарний комбінат" 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп. основного боргу; 8 428 грн 77 коп. пені; 6 090 грн 00 коп. інфляційних нарахувань; 1052 грн 88 коп. 3% річних; 1 816 грн 60 коп. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позову мотивоване тим, що відповідач, отримавши від позивача продукцію по договору поставки, лише частково оплатив її вартість, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, на яку позивачем у зв'язку з простроченням зобов'язання нараховано пеню, інфляційні втрати, 3% річних.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог мотивоване безпідставним нарахуванням позивачем частини пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції не було всебічно з'ясовано всі обставини справи, не було забезпечено відповідачу можливість повної реалізації його процесуальних прав, не було забезпечено належних умов для подачі доказів.

У відзиві позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення мотивуючи це тим, що судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення без порушення процесуальних прав позивача та норм матеріального права на підставі наявних у справі доказів. Крім того, сам скаржник не скористався своєчасно певними процесуальними правами у судовому провадженні в суді першої інстанції.

В судове засідання скаржник не забезпечив явки свого уповноваженого представника, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи думку присутнього представника позивача, те, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обов'язком сторін, та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши думку присутнього представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.02.2014р. між публічним акціонерним товариством "Рубіжанський картонно-тарний комбінат" (надалі продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Христина" (надалі покупець) був укладений договір № 183 (надалі - договір), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупця гофропродукцію, в асортименті, кількості відповідно до замовлень, за цінами погодженими сторонами в порядку й на умовах, установлених даним договором у межах підписаних уповноваженими представниками сторін специфікацій, що є невід'ємною частиною договору, а покупець приймає на себе зобов'язання прийняти й оплатити продукцію на умовах, встановлених даним договором (п. 1.1 договору).

Порядок проведення розрахунків між сторонами визначено в п. 2.4. договору, згідно якого оплата за відвантажену партію продукції проводиться покупцем банківським переказом грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з моменту поставки продукції.

Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами по "31" грудня 2015р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за цим договором. (п. 7.1. договору).

Згідно ч.1 ст.193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, і у відповідності із ст. 11 цього кодексу - однією з підстав виникнення зобов'язань.

Так, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 691, ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивачем продано (поставлено) відповідачу товар згідно видаткових накладних: № 3409-14 від 21.03.2014р. на суму 87 816,34 грн, №5579-14 від 09.04.2014 р. на суму 97 629,12 грн, № 5887-14 від 10.04.2014 р. на суму 78 932, 57 грн, № 6826-14 на суму 76 223,70 грн, № 6829-14 від 04.05.2014 р. на суму 96 491,16 грн, № 6819-14 від 17.05.2014 р. на суму 103 166,39 грн., тобто на загальну суму 540 259,28 грн.

Як вбачається з довідки про рух грошових коштів на банківському рахунку позивача за період 01.01.2014-19.11.2014 р. відповідачем частково здійснено оплату продукції, а саме: 24.04.2014 р. на суму 87 816,34 грн; 13.05.2014 р. на суму 76 223,70 грн; 21.05.2014 р. на суму 97 629,12 грн; 26.05.2014 р. на суму 38 932,57 грн; 06.06.2014 р. на суму 40 000,00 грн; 12.06.2014 р. на суму 26 491,00 грн; 23. 06.2014 р. на суму 30 000,00 грн; 04.07.2014 р. на суму 23 166,55 грн; 15.07.2014р. на суму 15 000,00 грн; 15.08.2014 р. на суму 15 000,00 грн; 26.08.2014р. на суму 10 000,00 грн; 04.09.2014 р. на суму 5 000,00 грн та 12.09.2014р. на суму 5 000,00 грн, тобто на загальну суму 470 259,28 грн.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що ним 10.03.2015 року, тобто до прийняття рішення у справі, було сплачено 10 000,0 грн., про що ним було повідомлено суду першої інстанції у клопотанні про відкладення розгляду справи від 10.03.2015 року, і що, на думку скаржника, повинно було стати підставою для відкладення розгляду справи для забезпечення його права на подання доказів та відзиву. Разом з тим, у клопотанні про відкладення розгляду справи від 10.03.2015 року зазначено, що докази про часткову оплату суму боргу та відзив, який був витребуваний судом першої інстанції, буде подано пізніше у зв'язку з зайнятістю представника сторони та великим об'ємом матеріалів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було отримано ухвалу про порушення провадження у справі від 16.02.2015 року - 18.02.2015 року, якою розгляд справи було призначено на 02.03.2015 року та зобов'язано відповідача подати відзив.

З моменту обізнаності про порушення провадження у господарській справі сторона має можливість реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 22 ГПК України та іншими нормативно-правовими актами.

Надалі, судом першої інстанції розгляд справи відкладався з врахуванням неявки представника відповідача, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи для подання відзиву, забезпечення рівного права на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах встановлених строків розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Проте відповідачем не було подано відзиву в наступне судове засідання, не забезпечено явки уповноваженого представника, та знову подано клопотання про відкладення розгляду справи з повідомленням про сплату частини суми боргу.

Відкладення розгляду справи за клопотанням сторони є правом суду, а не його обов'язком за наявності перешкод для розгляду справи у призначеному судовому засіданні. В той же час, участь представника сторони в судовому засіданні є також правом сторони, яке реалізується на розсуд сторони. У даній справі явка представників сторін не визнавалася судом обов'язковою.

Згідно ст. 75 ГПК України якщо відзив на позовну заяву і витребувані судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявним в ній матеріалами.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, надання чи ненадання доказів - це право сторони. Але вибираючи спосіб захисту, який базований на ненаданні доказів, сторона несе ризик, що вона не зможе в подальшому посилатися на ті докази, яких вона не надала.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обгрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Слід зазначити, що відповідачем в суд першої інстанції не було надано жодних доказів про сплату частини суми боргу в розмірі 10 000,0 грн.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції було забезпечено можливість належної реалізації процесуальних прав сторін, зокрема, права на участь в судовому засіданні, подання відзиву та доказів, та було прийнято рішення на підставі наявних у справі доказів, які суд першої інстанції визнав достатніми та належними для прийняття рішення.

До апеляційної скарги скаржником долучено копію платіжного доручення № 2720 від 10 березня 2015 року про сплату на користь позивача 10 000,0 грн. згідно Договору № 183 від 06.02.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Проте скаржником у апеляційному провадженні при поданні додаткових доказів належно не доведено неможливість подання вищезазначених доказів у суді першої інстанції. Зайнятість представника не є підставою для неможливості неподання доказів та реалізації процесуальних прав сторони, оскільки сторона має право залучити до справи іншого представника.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд при прийнятті рішення не приймає додаткових доказів, наданих скаржником. Слід зазначити, що такі враховуються на стадії виконання рішення суду.

Таким чином, станом на час прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції в матеріалах справи були наявні докази про існування заборгованість товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" в розмірі 70 000, 00 грн.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання позовних вимог публічного акціонерного товариства "Рубіжанський картонно-тарний комбінат" щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 70 000,00 грн. правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Згідно з ч. 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.5.7. договору при порушенні продавцем умов оплати, передбачених п.2.4. він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми заборгованості. А також, на вимогу продавця, сплачує суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних від суми заборгованості за весь період прострочення платежу.

Сплата неустойки (штрафу, пені) і відшкодування збитків, заподіяних неналежним виконанням зобов'язань, не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором (п.5.3. договору).

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу нараховано пеню за період з 16.06.2014 р. по 16.12.2014 р. (183 дні) в сумі 8 428,77 грн., 3 % річних в сумі 1 052,88 грн, а також інфляційні нарахування за період з червня по листопад 2014 р. в сумі 6580,00 грн.

Згідно п. 1.12. постанови Пленуму ВГСУ № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Так, згідно ч.3 п. 3.2 вищевказаної постанови № 14 від 17.12.2013 р. розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом першої інстанції самостійно здійснено розрахунок (перерахунок) з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" та встановлено, що до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за період з липня по листопад 2014 р. включно в сумі 6 090,00 грн., а в частині позовних вимог про стягнення 490,00 грн інфляційних нарахувань в позові слід відмовити.

Також, судом першої інстанції перевірено з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" представлений розрахунок 3% відсотків річних за період з 16.06.2014 по 16.12.2014 р. та визначено, що сума 3% річних складає 1 058,63 грн, з врахуванням меж судового розгляду суд першої інстанції прийшов до висновку, що до задоволення підлягають заявлені позивачем 3% річних в сумі 1 052,88 грн.

Враховуючи вищенаведене, здійснивши перевірку розрахунків, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 6 090,00 грн., 3% річних в сумі 1 052,88 грн., та про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 490,00 грн. інфляційних нарахувань

Також встановлено, що передбачений договором розмір пені відповідає розміру, визначеному приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", проте період нарахування позивачем пені не відповідає вимогам ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Судом першої інстанції самостійно здійснено перерахунок пені за період з 16.06.2014 р. по 14.12.2014р. з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" та визначено, що остання складає 8553,42 грн. Однак, з врахуванням меж визначеного позивачем максимального розміру відповідної суми пені, суд першої інстанції вважав вимоги позивача в частині стягнення 8 428,77 грн. пені, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 8 428,77 грн. пені.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 12.03.2015 року у справі № 921/179/15-г/18 - залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина", м.Бережани, № 28 від 24.03.2015 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.05.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.