КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. Справа№ 911/795/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання: Куп'янській А.М.,

за участю представників сторін:

від позивача - Новак Т.О. (дов. №б/н від 28.07.2014 року);

від відповідача - не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ"

на рішення господарського суду Київської області від 16.04.2015 року

у справі №911/795/15 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ", Одеська обл., м. Іллічівськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія", Київська обл., м. Вишгород

про стягнення 923 735 грн. 63 коп., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ" звернулось до господарського суду Київської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія" про стягнення 923 735 грн. 63 коп.

Позивачем через загальний відділ суду було подано клопотання про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 948 803 грн. 67 коп. заборгованості, з яких 477 396 грн. 32 коп. боргу, 386 803 грн. 67 коп. інфляційних втрат, 84 591 грн. 95 коп. трьох відсотків річних.

Рішенням господарського суду Київської області від 16.04.2015 року у справі №911/795/15 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пп. 3.3.3.-3.3.4. Договору не створюють обов'язків для третіх осіб, а встановлюють фактичну обставину з якої у відповідача виникає зобов'язання з оплати залишку вартості партії товару. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що спірні пункти договору не суперечать вимогам чинного законодавства, не породжують обов'язків та не порушують права третіх осіб, а фактичні обставини з якими договір пов'язує виникнення у відповідача обов'язку з оплати ще не настали. Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий суд зазначив, що вони нараховані позивачем безпідставно, оскільки строк сплати основного боргу не настав.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 16.04.2015 року у справі №911/795/15 у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що на думку апелянта обов'язок відповідача оплатити 10% від вартості поставленого товару за договором настав з моменту прийняття товару та підписання товаророзпорядчих документів на нього, а факт монтажу та введення товару в експлуатацію не є підставою для відмови від виконання зобов'язання за договором.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ" на рішення господарського суду Київської області від 16.04.2015 року у справі №911/795/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г. та Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи №911/795/15 на 27.05.2015 року.

20.05.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ" про зміну підстав апеляційної скарги. У вказаній заяві скаржник посилається на те, що спірний договір містить не фактичну обставину з якої у відповідача виникає зобов'язання з оплати залишку вартості партії товару, а відкладальні умови (п.3.3.3.-3.3.4), відповідно до яких виконання зобов'язання з оплати коштів за поставлений товар пов'язано з діями осіб, які не є стороною такого договоору, а саме з діями підрядних організацій та безпосередньо ДП "НЕК Укренерго", від дій яких залежить введення об'єктів в експлуатацію.

25.05.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи №911/795/15 на іншу дату у зв'язку із відпусткою єдиного представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська енергетична будівельна компанія».

Також, 25.05.2015 року до канцелярії суду надійшли заперечення відповідача до заяви про зміну підстав апеляційної скарги, у відповідності до яких відповідач просить в заяві про зміну підстав апеляційної скарги відмовити, залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 27.05.2015 року, з'явився представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, підтримав вимоги апеляційної скарги, не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, дійшла висновку про його необгрунтованість з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.) (п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою ст. 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст. 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Однак, відповідачем у клопотанні про відкладення розгляду справи не вказано обгрунтованих підстав з наданням підтверджуючих документів, про відсутність можливості направити у судове засідання іншого представника.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 14.01.2013 року, між товариством з обмеженою відповідальністю "С-інжиніринг" (далі за текстом - постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія" (далі за текстом - покупець) було укладено Договір поставки № 14/01-13 (а.с. 18-20).

Згідно з п.1.1. вказаного договору постачальник зобов'язується на умовах даного договору поставити у власність покупця електротехнічне обладнання, а саме: шафи для РЗА і клемні шафи, необхідні для виконання робіт по об'єкту «Релейний захист і автоматика для підстанцій 750 кВ».

Пунктом 1.3. договору визначено, що покупець зобов'язується прийняти товар, і сплатити за нього у порядку і на умовах, визначених у даному договорі.

У відповідності до п. 3.3.2. договору, оплата 82,17% від вартості кожної партії Товару, сплачується Постачальнику протягом 80-ти календарних днів з дати поставки такої партії Товару, зазначеній у відповідній видатковій накладній у відповідності з Додатком №1 даного Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив у власність відповідача електротехнічне обладнання на загальну суму 9 547 926,49 грн., що підтверджується видатковою накладною №112 від 22.04.2013 року (а.с. 29), №178 від 18.06.2013 року (а.с. 30), №241 від 14.08.2013 року (а.с. 31), №271 від 10.09.2013 року (а.с. 32).

Покупцем було сплачено за поставлений товар грошові кошти у сумі 8 985 713,94 грн.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, внаслідок чого за останнім виник борг перед позивачем за поставлений товар згідно з п.п. 3.3.3.-3.3.4. договору.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неспроможність умов п.п. 3.3.3.-3.3.4. Договору та наступному виникненню зобов'язання у Відповідача по сплаті 10% від вартості поставленого Обладнання з дати підписання відповідних видаткових накладних, у зв'язку з тим, що виконання зобов'язання з оплати поставленого обладнання пов'язано з діями третіх осіб, які не є сторонами договору, при цьому посилаючись на ст. 511 та ч. 2 ст. 528 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що однією із загальних засад цивільного законодавства, відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України, є свобода договору.

Згідно з п. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Так, в силу ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 525, 526, 257, 629 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктами 3.3.3 та 3.3.4 договору передбачено, що 5% від вартості кожної партії Товару, сплачується Постачальнику протягом 60 календарних днів з дати підписання Покупцем та третьою особою Актів приймання-передачі робіт, що містять роботи Покупця з монтажу Товару, що поставлений Покупцю за цим Договором, та розраховується від суми (вартості) ціни Товару, зазначеної у відповідній видатковій накладній у відповідності з Додатком № 1 даного Договору. Про дату приймання-передачі робіт з монтажу Товару Покупець зобов'язаний попередити Постачальника не пізніш як за 10 днів до дати завершення монтажних робіт щодо обладнання такої партії Товару. Залишок у розмірі 5% від вартості кожної партії Товару, сплачується Постачальнику протягом 60 календарних днів з дати введення об'єкта в експлуатацію. Про дату введення в експлуатацію партії Товару Покупець зобов'язаний попередити Постачальника не пізніш як за 10 днів до дати завершення пусконалагоджувальних робіт щодо обладнання такої партії Товару.

Так, вказані пункти договору ставлять в залежність оплату відповідачем вартості отриманого товару від виконання відповідачем свого обов'язку перед третьою особою з моменту монтажу товару.

Додатковою угодою №1 від 28.05.2013 року (а.с. 26-28), підписаною та скріпленою печатками представників сторін, спірні пункти 3.3.3. та 3.3.4. залишені в тій же редакції, що була викладена в договорі № 14/01-13 від 14.01.2013 року.

Висновок суду першої інстанції про те, що строк оплати відповідачем заборгованості не настав, відповідає умовам договору та положенням ст. ст. 251, 252, 253 Цивільного кодексу України. Так, названими статтями визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини. Строк визначається роками, місяцями, тижнями днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, відповідно до умов п. 3.3.3 договору перебіг строку для настання у відповідача обов'язку оплатити отриманий товар починається з моменту підписання відповідачем та третьою особою акту приймання-передачі робіт, і закінчується зі спливом 60 календарних днів після підписання зазначеного акту.

У відповідно до п.3.3.4 договору перебіг строку для настання у відповідача обов'язку оплатити отриманий товар починається з дати ведення об'єкту в експлуатацію і закінчується зі спливом 60 календарних днів з цієї дати.

Статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для встановлення факту прострочення відповідачем строку виконання ним зобов'язань щодо оплати товару, необхідно з'ясувати факт підписання акту приймання-передачі робіт та введення об'єкту в експлуатацію.

Між тим, таких доказів матеріали справи не містять, ані позивач, ані відповідач не заперечують факту не введення об'єкта в експлуатацію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні пункти договору не суперечать вимогам чинного законодавства, не породжують обов'язків та не порушують права третіх осіб. В свою чергу, фактичні обставини, з якими в договорі пов'язано виникнення у відповідача обов'язку з оплати, ще не настали.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором у сумі 562 212,55 грн.

Посилання апелянта на вимоги ст. 692 Цивільного кодексу України колегією суддів відхиляються, оскільки даною нормою встановлено обов'язок покупця сплатити за отриманий товар після його прийняття, якщо інше не встановлено договором. Як зазначалось вище, договором встановлено інший порядок оплати.

Крім цього, апелянт наполягає на тому, що стаття 530 Цивільного кодексу України не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки умовами договору строк оплати ставиться в залежність від дій третіх осіб, що суперечить ст.ст. 511, 528 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з таким твердженням, оскільки вказані норми Цивільного кодексу України закріплюють один із випадків участі третіх осіб у зобов'язанні, що має місце у разі передоручення виконання, тобто покладення виконання зобов'язання на третю особу. У даному випадку обов'язок по оплаті отриманого товару умовами договору не був покладений на третю особу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що строк оплати основного боргу у відповідача перед позивачем не настав, то і нарахування штрафних санкцій на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі з урахуванням заяви про зміну підстав апеляційної скарги зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду Київської області від 16.04.2015 року у справі №911/795/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "С-ІНЖИНІРИНГ" на рішення господарського суду Київської області від 16.04.2015 року у справі №911/795/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 16.04.2015 року у справі №911/795/15 залишити без змін.

3. Справу №911/795/15 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко