ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Справа № 910/7544/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Остапенка М.І.,

Суддів: Гончарука П.А. (доповідач),

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення господарського суду міста Києва від 16 вересня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2015 року у справі №910/7544/14 за позовом Балтської міської ради Одеської області до Міністерства фінансів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, комунальне підприємство "Городок" про визнання недійсною гарантії Балтської міської ради, -

Встановив:

У квітні 2014 року Балтська міська рада Одеської області звернулась до господарського суду м. Києва із позовом про визнання недійсною Гарантії Балтської міської ради від 1 лютого 2010 року №1/193.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16 вересня 2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсною Гарантію Балтської міської ради від 1 лютого 2010 року №1/193.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду міста Києва від 16 вересня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2015 року у справі №910/7544/14 скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на касаційну скаргу позивач, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Сторони не скористались правом на участь у судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим і апеляційним господарськими судами, рішенням Балтської міської ради від 26 травня 2009 року №960-V (а.с. 39), зокрема, надано згоду на участь КП "Городок" та МКП "Водоканал" в реалізації відкритого компоненту спільного з Міжнародним банком реконструкції та розвитку проекту "Розвиток міської інфраструктури" шляхом залучення кредиту в сумі 11 216,5 тис. грн., а також вирішено надати гарантію щодо забезпечення своєчасного та в повному обсязі виконання боргових зобов'язань КП "Городок", що виникатимуть після укладання договору про субкредитування між Міністерством фінансів України, Міністерством житлово-комунального господарства України та КП "Городок" на умовах зворотності в межах загальної суми кредитування та відсотків за його обслуговування.

29 грудня 2009 року, на підставі зазначеного рішення міської ради, між Міністерством фінансів України, як субкредитором, Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та комунальним підприємством "Городок", як субпозичальником укладено Договір про субкредитування №28010-02/145, згідно п. 6.1 якого було передбачено, що засобом забезпечення виконання субпозичальником своїх зобов'язань за цим договором є Гарантія Балтської міської ради від 1 лютого 2010 року №1/193, надана Міністерству фінансів України, за якою Балтська міська рада гарантувала у разі невиконання КП "Городок" зобов'язання сплатити позикодавцю відповідну суму невиконаного гарантованого зобов'язання.

У 2011 році колишньому голові міської ради Барбашу І.Г. було пред'явлено обвинувачення у скоєні злочинів, передбачених ст.ст. 233 ч.1, 366 ч. 1, 210 ч.1 Кримінального кодексу України (фальсифікація рішення Балтської міської ради від 26 травня 2009 року №960-V в частині надання гарантії), у скоєнні яких він визнав себе винним.

Під час розслідування даної кримінальної справи було встановлено, що депутати на пленарному засіданні ради 26 травня 2009 року голосували та прийняли рішення про надання згоди на участь КП "Городок" та МКП "Водоканал" в реалізації відкритого компоненту спільно з Міжнародним банком реконструкції та розвитку проекту "Розвиток міської інфраструктури", а питання щодо надання гарантії та виконання гарантійних зобов'язань Балтською міською радою не розглядалось.

Постановою Балтського районного суду Одеської області від 28 грудня 2011 року у кримінальній справі №1-79 Барбаш І.Г. було звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння зазначених злочинів у зв'язку з амністією.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18 листопада 2013 року у справі №2-а/493/108/13 рішення Балтської міської ради від 26 травня 2009 року №960-V визнано недійсним та скасовано з підстав встановлення в межах кримінальної справи №1-79 факту фальсифікації зазначеного рішення ради в частині питання про надання гарантії.

Встановивши дані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсною гарантії Балтської міської ради від 1 лютого 2010 року № 1/193, виданої на виконання рішення Балтської міської ради від 26 жовтня 2009 року № 960-V.

Висновки місцевого та апеляційного господарських судів щодо обґрунтованості позовних вимог є правильними з огляду на наступне.

Спірна гарантія видана для забезпечення боргових зобов'язань КП "Городок" за договором від 29 грудня 2009 року № 28010-02/145.

Ст. 17 Бюджетного кодексу України передбачено, що місцеві гарантії можуть надаватися, зокрема, за рішенням відповідної міської ради для забезпечення виконання боргових зобов'язань суб'єктів господарювання, що належать до комунального сектору економіки, розташовані на відповідній території та здійснюють на цій території реалізацію інвестиційних проектів.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

При цьому правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Виходячи з даних норм матеріального права, є правильними висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що міський голова не наділений повноваженнями самостійно приймати рішення про видачу гарантій, оскільки вирішення даного питання відноситься до компетенції місцевої ради, а згідно з пунктом 13 ч. 4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваної Гарантії) міський голова є лише розпорядником бюджетних коштів і використовує їх за призначенням, визначеним радою.

Оскільки спірна Гарантія була видана всупереч вказаним вимогам закону на підставі рішення ради, яке судовим рішенням від 18 листопада 2013 року визнано недійсним та скасовано, передні судові інстанції прийшли до правильного висновку про недійсність наданої Балтською міською радою Гарантії.

Крім того, правомірно зазначено попередніми інстанціями про подання позову в межах позовної давності, оскільки до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, а в силу частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач довідався про факт порушення свого права після прийняття Балтським районним судом Одеської області постанови від 28 грудня 2011 року у кримінальній справі №1-79, в якій було встановлено факт фальсифікації рішення сесії міської ради в частині надання згоди на гарантію та надано правову оцінку діям особи, яка їх вчинила, а тому перебіг позовної давності у даному випадку розпочався з 29 грудня 2011 року (день наступний за днем прийняття постанови судом) і відповідно, закінчується лише 29 грудня 2014 року.

Таким чином, висновок попередніх судових інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі є законним, обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні положень зазначеної статті, а також, як і інші твердження відповідача, зазначені в касаційній скарзі, дублюють доводи апеляційної скарги, яким судом другої інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку була надана відповідна та обґрунтована правова оцінка, зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та переоцінка яких, в силу вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, не входить до компетенції суду касаційної інстанції, а тому такі твердження скаржника не можуть бути підставою для зміни або скасування прийнятих у справі судових рішень.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 16 вересня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2015 року у справі №910/7544/14 - без змін.

Головуючий М.І.Остапенко

Судді П.А.Гончарук

Л.В.Стратієнко