РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015Справа №910/1145/15-г

За позовом Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168)

до Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" (вул. Дегтярівська, 36, м. Київ, 04119)

про стягнення 6 486,12 грн.

Суддя Селівон А.М.

при секретарі судового засідання Скрипці О.В.

представники:

від позивача: - Остапенко С.Г. - заступник начальника відділу правового забезпечення фінансової та господарської діяльності Департаменту правового забезпечення МО України, довіреність № 220/847/д від 14.11.14 р.

від відповідача - Попічка Р.Р. - представник, довіреність №Д-058/2014 від 28.02.2014 та Рябченко В.О. - представник, довіреність №Д-062/3024 від 28.02.2014р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Міністерство оборони України звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" про стягнення 6 486,12 грн. за Договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку №270/4/25-11ЗР від 28.02.2011р.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем безпідставно утримано в якості комісійної плати грошові кошти у розмірі 6 486,12 грн., які надійшли за реалізоване військове майно, проте не були перераховані до державного бюджету.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 порушено провадження у справі № 910/1145/15-г та призначено до розгляду на 18.02.2015.

У судовому засіданні 18.02.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України судом оголошено перерву до 10.03.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.15р. за клопотання представника відповідача строк розгляду спору продовжувався на 15 днів та розгляд справи відкладався на 07.04.15 р..

07.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.15р. розгляд справи відкладено на 29.04.15р.

У судові засідання 18.02.15 р., 10.03.15 р. та 29.04.15р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 18.02.15 р. через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву № USE-13/3-1752 від 16.02.15 р., в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на той факт, що відповідач діяв у повній відповідності до умов п.5.1 Договору комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку №270/4/25-11ЗР від 28.02.11 р., при цьому будь - які зміни до умов вказаного договору сторонами не вносились. Відзив разом з доданими до нього документами долучений судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 18.02.15 р. через канцелярію суду представником позивача подані додаткові пояснення № 287/С/794 від 16.02.15 р., в яких позивач зазначив, що правовими підставами для стягнення з відповідача 6486,12 грн. боргу є відмова останнього від виконання вимог п.п.1.3, 1.4 Методики визначення розміру комісійної винагороди, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно, затвердженої наказом Міністра Оборони України від 24.11.10 р. № 616, зареєстрованим в Мін'юсті України 09.03.11 р. за № 276/19014 (далі - Методика). Додаткові пояснення разом з доданими до них документами долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.02.15 р. представником відповідача подане письмове клопотання б/н від 18.02.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів справи долучені.

До початку судового засідання 10.03.15 р. представником відповідача подані пояснення № USE -13.3-2582 від 10.03.15 р., в яких відповідач зазначив про набрання чинності Методикою в березні 2011 р., в той час як договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку №270/4/25-11ЗР/USE-17.2-52-Д/К від 28.02.11 р., на підставі якого виникли спірні правовідносини, укладений між сторонами до набрання чинності Методикою. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 19.12.14 р. та 27.01.15 р. сторонами надано суду не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судових засіданнях 18.02.15 р. та 29.04.15 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача в судових засіданнях 18.02.15 р. та 29.04.15 р. підтримали заперечення проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

28 лютого 2011 р. між Міністерством оборони України (позивач у справі, комітент за договором) та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" (відповідач у справі, комісіонер за договором) було укладено Договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку №270/4/25-11ЗР (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Комітент доручає Комісіонеру, а Комісіонер бере на себе зобов'язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору та виконати від свого імені, в інтересах Комітента та за рахунок останнього контракт з покупцем-нерезидентом (далі - Покупець) на експортну поставку на умовах FOB морський порт "Октябрськ" м. Миколаїв відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" у редакції 2000 р., виробів (далі - Спецвироби) згідно зі Специфікацією Спецвиробів, які передаються Комітентом Комісіонеру для реалізації (додаток № 1 до Договору). При цьому реалізація Спецвиробів проводить серед покупців, які згідно з національним законодавством країни реєстрації можуть набувати права власності на Спецвироби, що відповідно до законодавства вилучені чи обмежені в цивільному обороті.

Згідно п. 1.3. Договору Комісіонер укладає та виконує окремий договір з третіми особами (далі - Виконавець) для проведення передпродажної підготовки Спецвиробів, зазначених у Додатку 1 до Договору.

При цьому, роботи з передпродажної підготовки виконуються за граничними цінами, які не можуть бути перевищеними та підлягають коригуванню за фактом виконаних робіт. Різниця між граничною вартістю робіт та вартістю фактично виконаних робіт перераховується на рахунок Комітента. За результатами виконаних робіт укладається відповідний Акт виконаних орбіт, який направляється Комітенту.

Згідно з п. 1.5 Договору показники погоджених з позивачем калькуляцій витрат відповідача за договором внесено у зведену відомість запланованих надходжень та витрат за договором.

У відповідності до п. 12.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 31 грудня 2011.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором комісії, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 69 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

За умовами п. 6.1. Договору Комісіонер не пізніше, як за 20 календарних днів до спланованої дати проведення технічної прийомки (інспекції) Спецвиробів письмово повідомляє Комітента про персональний склад представників (у тому числі представників Покупця), які будуть виконувати технічну та остаточну прийомку Спецвиробів, із зазначенням: прізвища, імя, по-батькові та відповідних даних паспорту або документи, що його замінює.

У відповідності до п.п.6.4, 6.5 Договору прийом - передача Спецвиробів від Комітента до Комісіонера (за кількістю та номенклатурою) здійснюється уповноваженими представниками Сторін у пункті, визначеному умовами передачі відповідно до п. 3.1. Договору з оформленням Актів прийому-передачі спецвиробів від Комітента до Комісіонера, зразок якого наведено у Додатку 4 до цього Договору. Акти прийому-передачі Спецвиробів підписується у п'яти примірниках: чотири примірники для Комітента, один примірник для Комісіонера. У триденний строк після передачі Спецвиробів Покупцю Комісіонер письмово інформує Комітента про передачу Спецвиробів Покупцю та надає акти-прийому-передачі. У встановленому порядку укладені Акти прийому-передачі є підтвердженням повного виконання Комітентом зобов'язань за цим Договором в частині, що стосується передачі Специвробів Комісіонеру для їх безпосередньої реалізації Покупцю, якщо інше не буде письмово погоджено сторонами.

Відповідно до п. 4.1. Договору загальна сума Договору, за якою Комітент передає для реалізації Комісіонеру Спецвироби, підтверджується додатками до Договору, встановлюється Сторонами в розмірі 2922200,00 грн. без ПДВ і включає залишкову вартість Спецвиробів (мінімальну вартість на умовах "франко-склад" згідно з Відомістю визначення залишкової вартості військового майна (Додаток 2 до Договору).

Відповідно до ст. 1020 Цивільного кодексу України комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента, якщо інші кредитори комітента не мають переважного перед ним права на задоволення своїх вимог із грошових коштів, що належать комітентові.

29 серпня 2011 р. відповідач отримав від покупця 1 508 400,34 грн. (еквівалент 188975,00 дол. США) в якості передплати за 1260 одиниць спецвиробів, що підтверджується наявними матеріалах справи копіями повідомлення № 28145 від 29.08.11 р. Укрексімбанку м. Київ та меморіального ордеру № 38238 від 02.09.11 р..

Як встановлено судом, зокрема, наявним в матеріалах справи копіями підписаних сторонами Звіту про хід реалізації військового майна по Договору за грудень 2011 р. та Акту (звіту комісіонера) про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків по Договору та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, реалізація спецвиробів була проведена частково в обсязі 1600 шт. замість передбаченої додатками 1 та 3 до Договору кількості 5000 шт., не реалізовано майно в кількості 3740 шт..

Згідно з ст. 1020 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента, якщо інші кредитори комітента не мають переважного перед ним права на задоволення своїх вимог із грошових коштів, що належать комітентові.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що за виконання доручення за даним Договором Комісіонер, з коштів, що перераховані Покупцем, отримує комісійну плату, що складає 5,43% (в тому числі ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Комісіонером від Покупця за контрактом за реалізовані Спецвироби (пункт 4 Додатку № 3 до Договору). Перерахунок суми комісійної плати Договору та фактичної суми коштів, що надійшли від Покупця за реалізовані Спецвироби.

Згідно з абзацом другим п. 5.2 Договору моментом відрахування (нарахування) комісійної плати є дата перерахування відповідачем позивачу коштів, що належать останньому.

Відповідно до п. 5.3 Договору відповідач не має права утримати кошти (частину коштів) з тих, що перераховані йому покупцем за спецвироби в рахунок відшкодування своїх витрат, якщо ці витрати: не визначені договором та додатками до нього, не підтверджені відповідними фінансовими документами, не погоджені з позивачем, або понад розміри, що погоджені позивачем.

За умовами п.5.5 Договору кошти, які отримані комісіонером за реалізовані покупцю спецвироби, за виключенням комісійної плати та документально підтверджених сум витрат, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю спецвиробів за даним Договором ( у розмірах, погоджених з комітентом) протягом 5 днів з дати зарахування коштів на рахунок комісіонера перераховуються у гривнях на реєстраційний рахунок комітента у Держказначействі України.

У випадках, коли від Покупця на рахунок комісіонера надходить попередня оплата за спецвироби, кошти, які підлягають перерахуванню на рахунок комітента, комісіонер перераховує протягом 5 банківських днів з дати підписання Акту прийому - передачі спецвиробів від комісіонера до покупця.

Згідно п.5.6 Договору дату зарахування коштів на рахунок комісіонера комісіонер підтверджує довідкою банку. До п'ятого числа місяця, що слідує звітним, незалежно від обсягів комісіонер незалежно від обсягів фінансових операцій, пов'язаних з реалізацією, надсилає комітенту звіт про хід реалізації військового майна (Додаток № 5 до Договору).

При цьому, враховуючи вимоги п.5.1 Договору та п. 4 зведеної відомості запланованих надходжень та витрат (Додаток № 3 до Договору) відповідачем було відраховано належну йому комісійну плату разом з нарахованим ПДВ в розмірі 81 906,14 грн., що становить 5,43% від отриманої від покупця суми коштів .

Витрати відповідача на організацію реалізації спецвиробів покупцю, які передбачені підпунктами 1.6 та п. 2 зведеної відомості запланованих надходжень та витрат (Додаток № 3 до Договору), становили 110 447,10 грн., що підтверджується актом (звітом комісіонера) та не заперечується позивачем.

За результати перевірки Акту про виконання умов Договору, здійснивши власний розрахунок суми комісійної плати за Договором у відповідності до наказу Міністра оборони України від 24.11.10 р. № 616, та вважаючи, що відповідачем порушено приписи Методики позивач з метою врегулювання всіх суперечностей направив на адресу відповідача Лист №290/2/4147 від 01.12.2014 та Претензію №38А за вих. № 04.12.2014 №290/2/4181 з вимогою остаточного проведення розрахунків та перерахування суми основного боргу у розмірі 6486,12 грн..

Оскільки у відповідь на отримані претензію та лист відповідачем - Державною компанією «Укрспецекспорт» листом № USE-13.3-16942 від 30.12.14 р. було повідомлено позивача про відсутність правових підстав для задоволення його вимог, останній звернувся з відповідним позовом до суду.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порядок відчуження та реалізації військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, встановлено Положенням про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 № 1919 (далі - Положення).

Згідно п.2 Положення реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі.

Відповідно до абз. 5 п. 12 цього Положення (в редакції, чинній на дату укладення Договору) розмір комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно, визначається Міноборони за методикою, затвердженою Міноборони та погодженою з Мінекономрозвитку і Мінфіном.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наказ Міністра оборони України № 616 від 24 листопада 2010 р., яким було затверджено Методику визначення розміру комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно (далі - Методика), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.03.2011 за № 276/19014. Вказаний наказ Міністра оборони України від 24.11.2010 № 616, яким затверджено Методику, набрав чинності в 21 березня 2011 року.

Згідно п.2.5 Методики під час укладання договорів комісії щодо відчуження та реалізації рухомого військового майна розмір комісійної плати встановлюється виходячи з розрахунків за цією Методикою, але не більше 5 відсотків від ціни реалізації військового майна.

Розмір комісійної винагороди, розрахований позивачем на підставі вказаного пункту Методики, виходячи з документально підтверджених витрат сторін щодо виконання умов Договору та суми коштів, які фактично надійшли від покупця, становить 75420,02 грн., тобто на 6486,12 грн. перевищує утримані відповідачем кошти.

Суд зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі Договору комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР від 28.02.11 р., тобто до моменту набрання чинності вказаною Методикою.

Крім того, статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що укладаючи Договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку №270/4/25-11ЗР від 28.02.11 р., обставини дотримання сторонами умов якого, зокрема, є предметом дослідження даної справи, сторонами визначені предмет договору, права та обов'язки сторін, строки виконання зобов'язань, умови прийому - передачі спецвиробів, відповідальність сторін, інші умови, що свідчить про те, що вказаний договір відповідає природі правочину та умовам укладення кредитного договору та, зокрема, приписам ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено вчинення зміни або розірвання договору в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Окрім того, у відповідності до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Умовами п.13.2 Договору сторони визначили, що будь - які зміни та доповнення до договору Дійсні, якщо вони оформлені у формі додаткових угод, підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені печатками сторін Договору.

При цьому доказів визнання недійсним чи розірвання Договору комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку №270/4/25-11ЗР від 28.02.11 р. або окремих його положень суду не надано.

Крім того, доказів внесення сторонами у відповідності до п.13.2 Договору будь - яких змін до умов Договору, зокрема, до п.5.1 вказаного Договору щодо розміру комісійної винагороди, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Таким чином, положення Методики не підлягають застосуванню під час визначення розміру комісійної винагороди за Договором, а отже посилання позивача на її положення до уваги судом не приймаються.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач діяв у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, вважає доводи позивача щодо неправомірного утримання відповідачем 6486,12 грн. комісійної винагороди необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справи, отже позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу та п. 4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору, якщо позов залишено без задоволення, - судовий збір не стягується.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 25 травня 2015 р.

Суддя А.М.Селівон