РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2015Справа №910/7046/15-г

За позовом Державного підприємства «Антонов»

До Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

Про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки та визнання права

власності на майно

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Шварьов Р.В. - по дов. № 35/2213 від 17.093.2015

Конюк Ю.В. - по дов. № 35/2424 від 24.03.2015

від відповідача Ярчак І.С. - по дов. № 247/03 від 11.06.2014

Цибуля О.В. - по дов. № 73/03 від 30.03.2015

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства «Антонов» про

- звернення стягнення на користь Державного підприємства «Антонов» (в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Брокбізнесбанк» перед ДП «Антонов» в розмірі 10 216 575,35 доларів США за депозитним договором № 01/1305-99 від 10.08.1999) на предмет іпотеки - нежитловий будинок загальною площею 4 285,70 кв. м. з оціночною вартістю 87 429 090 грн. (без урахування податку на додану вартість), що знаходиться за адресою м. Київ, проспект Перемоги, будинок 41 та є предметом договору іпотеки, укладеного між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та Державним підприємством «АНТК ім. O.K. Антонова» і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим O.A. 13.08.1999 та зареєстрованого в реєстрі за № 989, шляхом набуття права власності Державним підприємством «Антонов» на предмет іпотеки - нежитловий будинок, загальною площею 4 285,70 кв. м, що знаходиться за адресою м. Київ, проспект Перемоги, будинок 41.

- визнання за Державним підприємством «Антонов» права власності на нежитловий будинок загальною площею 4 285,70 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, будинок 41.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2015 порушено провадження у справі № 910/7046/15-г та призначено до розгляду на 14.04.2014.

Позивачем 14.04.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення, в яких зазначено, що в іпотеку було передано нерухоме майно загальною площею 3 994,3 кв. м., проте на момент звернення до суду загальна площа майна збільшилась до розміру 4 285,70 кв. м. Стосовно вимоги про визнання права власності на предмет іпотеки зазначає, що умови договору іпотеки передбачають задоволення вимог іпотекодерждателю та передачу іпотекодерждателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання.

Позивач в судовому засіданні 14.04.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповдіач в судовому засіданні 14.04.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 14.04.2015 на підставі ст 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 23.04.2015.

Позивачем 15.04.2015 до відділу діловодства суду подано заяву про забезпечення позову шляхом заборонити ПАТ «Брокбізнесбанк» відчужувати та будь-яким іншим чином розпоряджатися, в тому числі, але не виключно, міняти, дарувати, продавати, передавати в іпотеку, оренду, позичку, управління, до статутного капіталу юридичних осіб тощо, предмет іпотеки - нежитловий будинок (будівлю банку) загальною площею 4 285,70 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, проспект Перемоги, будинок 41; шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, органам державної реєстрації прав, нотаріусам та посадовим особам органів місцевого самоврядування, адміністраторам центрів надання адміністративних послуг вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі проводити державну реєстрацію права власності, приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо предмета іпотеки - нежитлового будинку (будівлі банку) загальною площею 4 285,70 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, проспект Перемоги, будинок 41.

Відповідач у поданих 22.04.2015 до відділу діловодства поясненнях проти задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на площу об'єкта, що є більшою ніж визначено умовами договору іпотеки заперечує, оскільки відповідних змін до договору не вносилось. Оскільки розпочато ліквідацію відповідача застосовується Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осбі» відповідно до якого задоволення вимог заставодержателя шляхом звернення стягнення на заставлене майно можливе саме за погодженням уповноваженої особи Фонду, доказів погодження якого не подано. Зазначає, що все нерухоме майно банку, в тому числі за адресою: м.Київ, проспект Перемоги, 41 було включено до ліквідаційної маси відповідача, яке планується реалізації на відкритих торгах за початковою ціною 160 687 980,00 грн., що є значно вищою від оціночної вартості в розмірі 87 429 090,00 зазначеної позивачем у позовній заяві. В договорі іпотеки сторони визначили особливий порядок узгодження ціни предмету заставки, одна доказів дотмриання цієї процедури позивачем не дотмриано. Вказує на те, що позивач посилається на Закон України «Про іпотеку», який не може застосовуватись до правовідносин, що виникли раніше. Відночас Закон України «Про заставу» не передбачає такого способу реалізації предмета застави як звернення стягнення шляхом набуття права власності. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач в судовому засіданні 23.04.2015 проти задоволення заяви позивача про забезпечення позову заперечував повністю.

Суд розглянувши в судовому засіданні 23.05.2015 заяву позивача про забезпечення позову відзначає наступне

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 Господарського процесуального кодексу України визначено заходи забезпечення позову, зокрема позов забезпечується шляхом заборони відповідачеві вчиняти певні дії; заборони іншим особам вчиняти дії, що стсуються предмета спору.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Заявником не наведено та не надано достатньо обґрунтованих даних про існування обставин, що призведуть до неможливості чи утруднення виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 23.04.2015 на підставі ст 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 19.05.2015.

Позивачем 19.05.2015 до відділу діловодства суд подано заперечення на пояснення відповідача.

В судовому засіданні 19.05.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.08.1999 між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (банк) та Авіаційним науково-технічним комплексом імені О.К.Антонова, змінено найменування на Державне підприємство «Антонов» (вкладник) було укладено депозитний договір № 01/1305-99 (далі - депозитний договір) з наступними змінами та доповненнями.

Умови п. 1.1. депозитного договору визначають, що банк відкриває у відповідності до законодавства України депозитний рахунок в доларах США на ім'я вкладника про що повідомляє вкладнику його реквізити. Протягом 10 банківських днів від дати відкриття депозитного рахунку та вступу в силу договору застави, передбаченого п. 2.5. даного договору, вкладеник розміщує на вказаному депозитному рахунку грошові кошти в розмірі 5 000 000,00 доларів США.

Згідно з п. 1.2. депозитного договору вкладник може поповнювати свій вклад вище зазначеної суми за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 2.1. депозитного договору процентна ставка становить 20% річних та в подальшому може переглядатись за взаємною письмовою згодою сторін з урахуванням коньюктури ринку кредитних ресурсів.

Відповідно до п. 2.3. депозитного договору строк депозитного вкладу становить 365 днів, починаючи з дати зарахування коштів вкладника на депозитний рахунок (включаючи дату зарахування).

Пунктом 2.4. депозитного договору передбачено, що не пізніше ніж на наступний банківський день після закінчення строку депозитного кладу банк повертає вкладнику в доларах США всю суму депозитного вкладу та проценти, що підлягають сплаті шляхом переводу на розрахунковий рахунок вкладника.

За умовами п. 2.5. депозитного договору його забезпеченням слугує договір застави № 989 від 13.08.1999.

Депозитний договір припиняє свою дію після виконання банком всіх його платіжних зобов'язань перед вкладником зва даним договором (п. 3.2. депозитного договору).

Додатковою угодою від 01.05.2000 сторонами змінено процентну ставку та визначено її розмір - 15% річних.

Додатковою угодою № 2 від 09.08.2000 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 10.08.2001, визначивши на період пролонгації процентну ставку - 15% річних.

Додатковою угодою № 3 від 01.03.2001 сторонами змінено процентну ставку та визначено її розмір з 01.03.2001 - 12% річних.

Додатковою угодою № 4 від 09.08.2001 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 10.08.2002.

Додатковою угодою № 6 від 09.08.2002 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 10.08.2003, визначивши на період пролонгації процентну ставку - 10% річних.

Додатковою угодою № 7 від 10.08.2003 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 09.08.2004.

Додатковою угодою № 8 від 16.12.2003 сторони дійшли згоди поповнити депозитний внесок на суму 5 000 000,00 доларів США та 17.12.2003 сума за депозитним договором становить 10 000 000,00 доларів США; визначено відсоткову ставку в розмірі 9,5% річних; строк дії договору продовжено до 01.02.2005.

Додатковою угодою № 9 від 31.01.2005 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 03.02.2006.

Додатковою угодою № 10 від 01.05.2005 сторонами змінено процентну ставку та визначено її розмір з 01.05.2005 - 7,75% річних.

Додатковою угодою № 11 від 31.01.2006 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 05.02.2007.

Додатковою угодою № 13 від 22.12.2006 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 06.02.2008.

Додатковою угодою № 14 від 14.12.2007 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 09.02.2009.

Додатковою угодою № 15 від 03.11.2008 визначено дату повернення частини вкладу в розмірі 9 399 097,74 доларів США - 09.02.2009; визначено дату повернення частини вкладу в розмірі 600 902,26 доларів США - 04.11.2013.

Додатковою угодою № 16 від 16.12.2008 визначено дату повернення частини вкладу в розмірі 9 399 097,74 доларів США - 01.02.2010.

Додатковою угодою № 17 від 01.02.2010 визначено дату повернення вкладу в розмірі 10 000 000,00 доларів США - 03.02.2011.

Додатковою угодою № 19 від 21.04.2010 сторони дійшли згоди продовжити дію депозитного договору до 01.11.2013 та визначено дату повернення вкладу 01.11.2013.

Матеріали справи свідчать, що 13.08.1999 між Державним підприємством Авіаційним науково-технічним комплексом імені О.К.Антонова (заставодержатель) та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (заставодавець) букло укладено договору іпотеки (далі - договір іпотеки), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим O.A. та зареєстровано в реєстрі за № 984.

Згідно з розділом 1 договору іпотеки за даним договором заставодавець має право у випадку невиконання заставодавцем своїх зобов'язань за договором, вказаний у п. 2.3. (основний договір) отримати задоволення за рахунок майна, заставлено на умовах, зазначених в цьому договору.

Згідно з п. 2.1. договору іпотеки підставою виникнення зобов'язання забезпеченого заставою за двним договором є депозитний договір № 01/1305-99 від 10.08.1999.

Отже, відповідач передав в іпотеку визначене у договорі іпотеки нерухоме майно у якості забезпечення своєчасного та повного виконання Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» грошових зобов'язань за депозитним договором.

Пунктом 2.3. договору іпотеки визначено, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя щодо сплати заставодавцем кожного і всіх платіжних зобов'язань за основним договором у такому розмірі, у такій валюті і втакому порядку, як встановлено в основному договорі, з усіма змінами і доповнення до нього, укладеними протягом терміну його дії.

Відповідно до п. 3.1. договору іпотеки предметом застави є нерухоме майно, а саме нежитловий будинок загальною площею 3 994,3 кв. м. який знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 41. Вказаний будинок належить АБ «Брокбюізнесбанк» на підставі свідоцтва про право власності на нежилу споруду, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 12.08.1996 і записаного в реєстрову книгу за реєстровим №1739п.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що відповідачем порушено зобов'язання щодо повернення депозитних коштів та сплати процентів за депозитним договором, укладеним з банком, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість на загальну суму 10 216 575,35 доларів США.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на приписи ст. ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на те, що відносини за договором депозиту та договором іпотеки між сторонами продовжують існувати (протягом всього часу вносились зміни та доповнення до умов договору депозиту, які в свою чергу забезпечені договором іпотеки) суд приходить до висновку, що мають застосовуватись положення чинного законодавства України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу положень ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Згідно з ст 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За приписами ст. ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні норми закріплені також і в Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як зазначає позивач, станом на день звернення з позовом у відповідача наявна прострочена заборгованість перед позивачем за депозитним договором в розмірі 10 216 575,35 доларів США, з яких: з повернення депозитного вкладу у розмірі 10 000 000,00 доларів США та по сплаті процентів у розмірі 216 575,35 доларів США.

При цьому, факт наявності заборгованості за депозитним договором підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою відповідача № 2349д-046 від 14.07.2014, згідно якої станом на 11.06.2014 на депозитному рахунку позивача відкритому у відповідача розміщено 10 000 000,00 доларів США та за розміщення коштів нараховані відсотки в розмірі 216 575,35 доларів США.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до ч. 1 ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 2 ст. ст. 590 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Іпотекою, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», є вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі не виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього божника у порядку встановленому цім законом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За приписами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше.

Цією ж статтею передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 4.3.4 договору іпотеки заставодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства у випадку, якщо на момент настання терміну виконання зобов'язання за основним договором його не буде виконано.

Згідно з п. 4.3.5. дговору іпотеки заставодержатель має право за рахунок заставленого майна задовольнити свої вимоги в повному обсзяі, які визначатимуться на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, завданих про строчкою втконання зобов'язання, відсотки, витрати на утримання засвленого нерухомого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставоб вимоги.

Згідно положень пункту 4.3.6. договору іпотеки заставодержатель має право у випадку виникнення права звернення стягнення на заставлене майно - реалізувати його відповідно до чинного законодавства або прийняти його у власність.

З огляду на викладене у позивача виникло право, в рахунок погашення заборгованості за депозитним договором, звернути стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки за договором іпотеки, яке позивач не має змоги реалізувати з огляду на наступне

Постановою Правління Національного банку України № 339 від 10.06.2014 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 45 від 11.06.2014 розпочато ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частиною 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Отже, під час тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку шляхом звернення стягнення на майно банку не здійснюється в силу прямої заборони Закону.

Згідно з ч. 2 ст 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Частиною 2 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статі 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; складає реєстр вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно - правовими актами Фонду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Частиною 6 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Таким чином, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що у процесі ліквідаційної процедури визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У разі якщо обсяг коштів від реалізації заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Відповідач вказує на те, що все майно банку включено до ліквідаційної маси Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», в тому числі нежитловий будинок за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, будинок 41, що є предметом іпотеки.

Доказів в підтвердження того, що позивачем погоджено з уповноваженою особою Фонду звернення стягнення боргу, що виник за договором депозиту, в рахунок заставного майна банку, не подано.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що відповідач не має правових підстав для задоволення вимог позивача поза процедурою ліквідації, в іншому, ніж передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку.

У статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наведено перелік способів реалізації майна банку. Вибір способів продажу майна (активів) здійснюється уповноваженою особою Фонду з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною з урахуванням вимог законодавства.

Матеріали справи свідчать, що з метою забезпечення реалізації заставленого майна за найвищою ціною та спрямування коштів від реалізації майна для позачергового задоволення вимог заставодержателя відповідач листом № 2283 від 30.03.2015 звертався до позивача з проханням погодити реалізацію заставленого майна банку під час здійснення ліквідаційних процедур відповідно до вимог Закону України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Проте, позивач листом № 35/3258 від 23.04.2015 не погодив спосіб задоволення його вимог шляхом реалізації предмета іпотеки.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо звернення стягнення боргу на предмет іпотеки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, вимоги позивача щодо визнання права власності на предмет іпотеки є похідними від вимог про звернення стягнення боргу на предмет іпотеки, тому вони також не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на викладене, вимоги Державного підприємства «Антонов» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 26.05.2015.

Суддя В.В.Сівакова