КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа№ 910/7614/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

за участю представників:

від позивача: Самусенко К.С.;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі № 910/7614/15-г (суддя: Плотницька Н.Б. )

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про переведення прав вимоги за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про переведення на Позивача права вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014р. №DP/TD-184709/12/09/2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 позовну заяву і додані до неї документи повернуто без розгляду з посиланням на п.п. 3, 4 ч.1 , ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала мотивована тим, що:

- до позовної заяви не додано доказів, що підтверджують позов, а саме: не додано доказів порушення відповідачем прав чи законних інтересів позивача;

- заявлені позовні вимоги направлені на захист майнового інтересу позивача, підлягають вартісній оцінці (по відношенню до сум грошових коштів, права вимоги на які перевести на себе просить позивач), та отже є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою місцевого суду позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі №910/7614/15-г скасувати та направити матеріали справи до господарського суду міста Києва для розгляду позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ст.55 Господарського процесуального кодексу України визначені позови, які мають майновий характер, разом з тим, позовні вимоги про переведення прав вимоги за договором не є майновими. Крім того, у позовній заяві позивачем зазначено про наявність між сторонами договірних відносин, зазначено дату, з якої починається порушення зобов'язання та розмір заборгованості, до позову додано копії первинних документів, які є доказами укладення кредитного договору, договору застави, а також листування сторін стосовно порушення зобов'язань за відповідними угодами, а тому апелянт вважає, що ним у позові було повністю викладено обставини з посиланням на документи, які підтверджують порушення його прав відповідачем.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 по справі № 910/7614/15-г розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 поновлено "Український будівельно-інвестиційний банк" строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 по справі № 910/7614/15-г, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд призначено на 12.05.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 12.05.2015 у зв'язку з перебуванням судді Хрипуна О.О. у відпустці, справу № 910/7614/15-г за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 справу № 910/7614/15-г за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В., розгляд справи вирішено здійснювати в раніше призначеному судовому засіданні - 12.05.2015.

В судовому засіданні 12.05.2015 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі №910/7614/15-г скасувати та направити матеріали справи до господарського суду міста Києва для розгляду позову.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в судове засіданні 12.05.2015 представників не направило, причин неявки представників суд не повідомило, про розгляд справи відповідач повідомлявся належним чином за адресою свого місцезнаходження (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 239).

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що ПАТ "Дельта Банк" повідомлене про дату, час та місце проведення судового засідання, і не було позбавлено права надати письмові пояснення по суті скарги шляхом їх надсилання на адресу суду поштовим відправленням, неявка представників ПАТ "Дельта Банк" не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників ПАТ "Дельта Банк" за наявними матеріалами.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Відповідно до ч.5 ст.106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як зазначав позивач у позові, його вимоги заявлені про переведення на нього права вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014р. №DP/TD-184709/12/09/2014, укладеного між позивачем (позичальник) та відповідачем (кредитор), за умовами якого кредитором позичальнику було надано міжбанківський кредит в сумі 8 385 000,00 грн. з 12.09.2014 по 19.09.2014 зі сплатою 11,0% річних (п. 1.1); під забезпечення надаються майнові права згідно договору застави майнових прав від 12.09.2014 (п. 2.5). Крім того, додатковою угодою № 29 від 26.02.2015 сторони узгодили, що розмір міжбанківського кредиту складає 8 745 000,00 грн. зі строком користування з 26.02.2015 до 12.03.2015 зі сплатою 0,1% річних (335,42 грн.) (п.1, п.2 додаткової угоди).

В свою чергу, позивач в обгрунтування позову посилався і на те, що 12.09.2014 між позивачем та відповідачем був укладений договір №DP/02-021F про надання міжбанківського кредиту, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в порядку і на умовах, що передбачені договором, грошові кошти в сумі 500 000,00 євро на строк з 12.09.2014 по 19.09.2014 зі сплатою відповідачем 1,0 % відсотків річних за користування кредитом на цілі, передбачені статутом відповідача. 26.02.2015 між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №29 до договору №DP/02-021F про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014, за умовами якої сторони дійшли згоди продовжити строк користування кредитними ресурсами, змінити та доповнити пункти 1.1 та 3.1 договору та викласти їх в редакції, згідно з якою позивач надає відповідачу в порядку та на умовах, що передбачені цим договором, грошові кошти, надалі кредит, в сумі 500000,00 євро на строк з 26.02.2015 по 12.03.2015 зі сплатою відповідачем 0,10% відсотків річних за користування кредитом.

Крім того, позивач наголошував у позові і на тому, що 12.09.2014 між позивачем та відповідачем був укладений договір застави майнових прав №DP/02-021F/Z (з подальшими змінами), відповідно до п.1.1 якого предметом застави є належні відповідачу майнові права на кошти, розміщені у позивача згідно договору про надання міжбанківського кредиту №DP/TD-184709/12/09/2014 від 12.09.2014 в сумі 8 745 000,00 грн., а майнові права передаються в заставу в забезпечення виконання своїх зобов'язань відповідачем перед позивачем, а саме права вимоги на отримання грошових коштів та сплати відсотків відповідно до договору №DP/02-021F від 12.09.2014, укладеному між сторонами в сумі 500000,00 євро.

Згідно з п.3.2. договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється відповідно до ст.23 Закону України "Про заставу" шляхом уступки відповідачем позивачу вимоги, що випливає із заставлених прав. У разі відмови відповідача укласти із позивачем договір уступки вимоги позивач набуває права вимагати в судовому порядку переводу на себе заставлених майнових прав.

26.02.2015 між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №29 до договору застави майнових прав №DP/02-021F/Z від 12.09.2014, за умовами якої сторони дійшли згоди викласти п.1.1, 1.2. та 1.3. договору застави майнових прав в редакції, згідно з якою предметом застави даного договору є належні відповідачу майнові права на кошти розміщені у позивача згідно договору про надання міжбанківського кредиту №DP/TD-184709/12/09/2014 від 12.09.2014 в сумі 8 745 000,00 гривень в строк до 12.03.2015; майнові права передаються в заставу, забезпечення виконання своїх зобов'язань відповідача перед позивачем, а саме, права вимоги на отримання грошових коштів та сплати відсотків відповідно до договору №DP/02-021F від 12.09.2014, укладеному між сторонами в сумі 500000,00 євро.

Також, позивач вказував на існування між сторонами спору листування, згідно якого, зокрема, 17.03.2015 позивач звернувся до відповідача з листом, в якому пропонував в строк до 20.03.2015 погасити заборгованість за договором міжбанківського кредиту від 12.09.2014 №DP/02-021F в сумі 500019,14 євро, який забезпечений договором застави №DP/02-021F/Z майнових прав на грошові кошти, розміщені у позивача згідно договору про надання міжбанківського кредиту №DP/TD-184709/12/09/2014, або укласти договір уступки права вимоги, яка випливає із кредитних договорів, права за якими були передані в заставу. У разі не укладення відповідних договорів позивач попередив про звернення з відповідним позовом до господарського суду. У додатках до відповідного листа був вказаний проект договору уступки прав вимоги.

В квітні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про переведення на позивача права вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 №DP/TD-184709/12/09/2014.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у позові позивачем були наведені викладені вище обставини, зазначено які саме правочини укладені між сторонами, яке велось листування і з якого приводу а також додано до позову засвідчені копії документів, на які позивач посилався у позові в обгрунтування вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі №910/7614/15-г позовну заяву і додані до неї документи повернуто без розгляду, зокрема з посиланням на п. 3 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України з обґрунтуванням підстав повернення ненаданням позивачем доказів, що підтверджують позов, а саме неподанням доказів порушенням відповідачем прав чи законних інтересів позивача.

Проте, з наведеною підставою повернення позову суд апеляційної інстанції не погоджується, вважає висновок суду першої інстанції в цій частині таким, що зроблений помилково, оскільки суд першої інстанції не врахував того, що у позові наведено позивачем обставини, на яких ним ґрунтуються його позовні вимоги, наведено докази, які на його думку, підтверджують викладені в заяві обставини і додано їх до позовної зави у вигляді відповідних додатків. Крім того, суд першої інстанції, передчасно, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду, надав оцінку доказам позивача, зазначивши, що позивачем не подано доказів порушення відповідачем прав чи законних інтересів позивача, коли оцінка наявних доказів і висновок про їх належність або неналежність, а також і взагалі висновок про те, чи є порушеними або не порушеними права позивача (з урахуванням наявності або відсутності певних доказів), має здійснюватись на стадії судового розгляду з дослідженням усіх обставин справи в сукупності, а не стадії прийняття позовної заяви до розгляду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив як підставу повернення позову п. 3 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваної ухвали, виключивши з підстав повернення позову посилання на п. 3 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу, статтею 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З урахуванням вищенаведеного припису процесуального закону, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Оскаржувана ухвала мотивована також тим, що заявлені позовні вимоги направлені на захист майнового інтересу позивача, підлягають вартісній оцінці (по відношенню до сум грошових коштів, права вимоги на які перевести на себе просить позивач), та отже є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів, чого позивачем дотримано не було, що є підставою для повернення позову на підставі п. 4 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України

Згідно з п. 4 ч. 1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду якщо не подано доказів сплати судового збору, зокрема у встановленому розмірі.

Відповідно до ст.4. Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у розмірах за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат; позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 статтею 55 ГПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошей і про витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону. Що ж до позовних заяв немайнового характеру, то до них відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Подання до господарського суду таких заяв оплачується судовим збором згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону. Зокрема, господарським судам слід враховувати, що судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Згідно з ст.190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно з ст.20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ст.23 Закону України "Про заставу" при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Враховуючи вищенаведені приписи закону, а також наведені позивачем правочин в обґрунтування підстав позову, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач в обгрунтування підстав позову посилається на те, що внаслідок укладення вищезазначених договорів у відповідача виникли майнові права на грошові кошти, які він надав в кредит позивачу за договором №DP/TD-184709/12/09/2014. Дані майнові права відповідач передав позивачу в заставу в забезпечення виконання своїх зобов'язань з повернення позивачу кредитних коштів за договором №DP/02-021F. При цьому, сторони домовились, що звернення стягнення на заставлені майнові права відбувається шляхом уступки відповідачем права вимоги цих майнових прав позивачу. А у разі відмови відповідача укласти із позивачем відповідний договір уступки вимоги цих майнових прав позивач набуває права вимагати в судовому порядку переводу цих прав на себе.

Звертаючись з позовом про переведення на себе права вимоги заставлених майнових прав на гроші за договором №DP/TD-184709/12/09/2014 позивач реалізує своє обумовлене законом і договором право на звернення стягнення на ці заставлені майнові права, наслідком чого, за умови наявності усіх обумовлених законом і договором підстав, фактично відбудеться задоволення майнових вимог на повернення відповідачем кредитних коштів за договором №DP/02-021F.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога позивача спрямована на реалізацію його права щодо звернення стягнення на заставлені майнові права на грошові кошти і для задоволення своїх вимог на повернення відповідачем кредитних коштів за договором №DP/02-021F, шляхом отримання права вимоги майнових прав на грошові кошти в сумі 8 745 000,00 грн. за договором №DP/TD-184709/12/09/2014 .

За таких обставин позовні вимоги позивача про переведення на нього права вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 №DP/TD-184709/12/09/2014 є вимогами щодо визнання за позивачем майнових прав, які в розумінні 190 Цивільного кодексу України є майном, як особливий об'єкт цивільних правовідносин, а тому, вимоги позивача є вимогами на майно, тобто носять майновий характер.

Згідно ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата з 1 січня встановлена у розмірі 1 218 грн.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.).

Виходячи з викладеного апеляційний суд вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позивач звернувся до суду з майновими вимогами, які підлягають вартісній оцінці, тому судовий збір, відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову (у даному випадку, виходячи з обсягу майнових прав на грошовий еквівалент кредитних коштів за договором DP/TD-184709/12/09/2014 на суму 8 745 000,00 грн., які є предметом договору застави №DP/02-021F), та згідно з встановленими законом граничними розмірами - 73 080,00 грн., з яких позивачем сплачено лише 1 218,00 грн., тобто позивачем не було сплачено судовий збір у повному обсязі, що є підставою для повернення позову на підставі п. 4 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення позовної заяви згідно п. 4 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17 травня 2011 року N 7, не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки посилання суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі як на підставу повернення позову на п. 3 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України, з яким не погодився суд апеляційної інстанції, не зачіпає правомірності висновку суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позову згідно з п. 4 ч. 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України (у зв'язку з несплатою судового збору у повному обсязі), резолютивна частина оскаржуваної ухвали є правильною, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції в наведеній частині згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.49, 99, 101- 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі № 910/7614/15-г - відхилити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі № 910/7614/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7614/15-г направити до місцевого господарського суду.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова