КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 925/584/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прана"

на ухвалу господарського суду Черкаської області від 03.04.2015р.

у справі № 925/584/15 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прана"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про визнання права власності, розподілення між сторонами результатів спільної діяльності, стягнення 338 267,61 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Прана" звернулось в господарський суд Черкаської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про розподіл результатів спільної діяльності - визнання права власності на незавершене будівництво пропорційно долям сторін у результатах спільної діяльності та стягнення компенсації у витратах пропорційно долі, відповідно до якої просить суд:

- визнати спільною частковою власністю товариства з обмеженою відповідальністю „Прана" та фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 результати спільної діяльності - незавершене будівництво 9-ти поверхової торгівельно-офісної споруди „Бізнес-центру" у вигляді частково влаштованого пальового фундаменту, що складається із буронабивних пален в кількості 172 шт. та частково влаштованих ростверків, яке знаходиться на земельній ділянці площею 2 816,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1;

- розподілити між сторонами Договору б/н про спільну діяльність від 10.06.2006р. створені результати спільної діяльності шляхом:

- визнати за товариством з обмеженою відповідальністю „Прана" право власності на 77,36 часток у незавершеному будівництві 9-ти поверхової торгівельно-офісної споруди „Бізнес-цептру" у вигляді частково влаштованого пальового фундаменту, що складається із буронабивних палей в кількості 172 шт. та частково влаштованих ростверків, яке знаходиться на земельній ділянці площею 2816,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 право власності на 22,64 часток 9-ти поверхової торгівельно-офісної споруди „Бізнес-центру" у вигляді частково влаштованого пальового фундаменту, що складається із буронабивних палей в кількості 172 шт. та частково влаштованих ростверків, яке знаходиться на земельній ділянці площею 2816,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Прана" в порядку компенсації частину здійснених ТОВ ,,Прана" витрат пропорційно долі ФОП ОСОБА_2 у спільній діяльності (22,64%) розміром 338 267,61 грн.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 03.04.2015р. у справі № 925/584/15 позовну заяву з доданими до неї документами повернуто ТОВ ,,Прана" без розгляду на підставі п. 4 ст. 63 ГПК України.

Мотивуючи дану ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що позивачем заявлено три майнові вимоги, однак не доплачено судовий збір за однією з позовних вимог та не визначено ціну позову.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу господарського суду Черкаської області від 03.04.2015р. у справі № 925/584/15 скасувати та направити справу до господарського суду Черкаської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі та розгляду справи по суті.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що викладені в ч. 3 ст. 55 ГПК України, та не застосовано норми матеріального права, а саме, ч. 2 ст. 6 Закону України ,,Про судовий збір". Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач на початку тексту позовної заяви вказував, що оплата судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1 825,00 грн. здійснено виходячи із його попереднього визначення із врахуванням того, що на момент подачі позову неможливо визначити дійcну вартість створених результатів спільної діяльності. Таким чином, на думку скаржника, суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі, мав повноваження самостійно попередньо визначити суму судового збору, необхідну для сплати, однак цього не зробив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено у судовому засіданні на 05.05.2015р.

В судовому засіданні 05.05.2015р. оголошено перерву до 19.05.2015р.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить розписка про обізнаність про дату судового засідання, наявна в матеріалах справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, у зв'язку з цим колегія суддів, враховуючи його належне повідомлення, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість ухвали місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні докази у справі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

01.04.2015р. на адресу суду надійшла вищевказана позовна заява про розподіл результатів спільної діяльності - визнання права власності на незавершене будівництво пропорційно долям сторін у результатах спільної діяльності та стягнення компенсації у витратах пропорційно долі.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України ,,Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Як вбачається з матеріалів позову, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 8 590,35 грн., з яких - 6 765,35 грн. за позовну вимогу майнового характеру про стягнення 338 267,61 грн. та 1 825,00 грн. - попереднє визначення розміру судового збору із врахуванням того, що на момент подачі позову неможливо визначити дійсну вартість створених результатів спільної діяльності (спірного майна - незавершеного будівництва). При цьому, позивачем не вказано ціну позову.

Як унормовано приписами ст. 55 ГПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою усіх вимог. Ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Пунктом 2.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 ,,Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України" роз'яснено, що судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК такий обов'язок покладається на позивача. На виняток з цього правила лише у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (частина третя статті 55 ГПК); з цією метою суд вправі витребувати додаткові документи і матеріали як в учасників даного судового процесу, так і в інших підприємств та організацій (стаття 38, пункт 4 статті 65 ГПК), а в разі необхідності призначити відповідну судову експертизу (проведення експертної оцінки майна), у випадку ж відмови позивача від здійснення оплати такої експертизи - залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Відповідно до пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України ,,Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру позивачем сплачується судовий збір у розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

З огляду на приписи ст. 55 ГПК України, у даному випадку позивач мав зазначити ціну позову, яка б мала становити загальну суму всіх вимог, та, виходячи з визначеної суми, сплатити судовий збір, однак, ціна позову ним вказана не була, а посилання на те, що на момент подачі позову неможливо визначити дійсну вартість створених результатів спільної діяльності (спірного майна - незавершеного будівництва), та суд мав самостійно попередньо визначити суму судового збору, як то визначено приписами ч. 2 ст. 6 Закону України ,,Про судовий збір", є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України ,,Про судовий збір" у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Крім того, в п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 ,,Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України" роз'яснено, що у разі коли визначена (встановлена) позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, господарський суд з урахуванням припису абзацу першого частини другої статті 6 Закону і частин першої - четвертої статті 49 ГПК попередньо визначає розмір судового збору, виходячи з ціни позову, вказаної позивачем, а за результатами вирішення спору або достягує недоплачену суму судового збору з належної сторони, або повертає суму переплати цього збору.

Тобто, приписами зазначеної статті Закону, як і приписами ст. 55 ГПК України саме на позивача покладено обов'язок визначити ціну позову, а лише в разі її невідповідності суду надається право попередньо визначати розмір судового збору з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що позивачем порушено правила оформлення позовної заяви, не визначено ціну позову, що унеможливлює в свою чергу встановлення правильного розміру судового збору та невірно сплачено судовий збір.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

При цьому, посилання суду на те, що позивачем заявлено три майнових вимоги та не оплачена позовна вимога про розподілення між сторонами результатів спільної діяльності в розмірі 1 825 грн., яка є вимогою майнового характеру і не визначено ціну цієї позовної вимоги, є невірним, з огляду на приписи частини першої ст. 55 ГПК України, однак, це не вплинуло на правильність висновків суду про повернення позову без розгляду.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що згідно з п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 ,,Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України" одним з реквізитів позовної заяви є ціна позову, яку зазначає позивач і з якої обчислюється судовий збір. Якщо позивачем зазначено в заяві ціну позову, але в ній не наведено обґрунтованого розрахунку такої ціни, або його не додано до позовної заяви, або позивачем не зазначена вартість спірного майна та/або не подано доказів в обґрунтування цієї вартості, то позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК.

Оскільки позивачем не зазначена вартість спірного майна, у даному випадку наявні підстави для повернення позову згідно з п. 3 ст. 63 ГПК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування ухвали господарського суду Черкаської області від 03.04.2015р. у справі №925/584/15, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Ухвала є законною і відповідає обставинам справи. У зв'язку з цим, ухвалу слід залишити без змін з урахуванням мотивувальної частини даної постанови, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 63, 99, 101, 103, 105, 106 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Прана" залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Черкаської області від 03.04.2015р. у справі № 925/584/15 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук