РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2015Справа № 910/7068/15-г

За позовом Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства»

до Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Шар»

про визнання договору недійсним

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Івашко В.В. за довіреністю № 01 від 21.04.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Шар» (далі - відповідач) про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору № 9 від 01.11.2013 р. про надання послуг по очистки стокових вод та продаж установки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що вказаний Договір суперечить ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», Порядку проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09.10.2000 р. № 247, та у зв'язку з наданням позивачу неповної та недостовірної інформації стосовно предмету продажу, установки Аквахлор-500М та введенням в оману покупця стосовно продукту (дезінфекційного засобу), який виробляється установкою, що мало істотне значення для укладення та виконання умов Договору. Зокрема, позивач вказує на те, що відповідачем не було йому надано жодних супровідних та дозвільних документів, що стосуються критеріїв, випробувань та результатів роботи установки Аквахлор-500М та можливості її експлуатації на території України для виготовлення дезінфекційного засобу «Біостоп-Л» або іншого зареєстрованого та сертифікованого відповідно до національних стандартів дезінфекційного засобу. Крім того, як стверджує позивач, йому не було надано документів, на підставі яких можливо ідентифікувати товар, мати гарантійні зобов'язання від виробника цієї установки, інструкцію з експлуатації, її паспортні дані тощо. Також, позивач зазначає, що ним було встановлено, що спірна установка Аквахлор-500М російського походження, проте виробляє дезінфекційний засіб «Біостоп-Л», державна реєстрація якого здійснена в Україні 25.09.2012 р. і офіційним виробником якого та власником авторського права на який є ПП «Акватранс», що не передавало своє право на виробництво цієї продукції позивачу. Поряд з наведеним позивач вказує на те, що відповідачем не було надано йому доказів відповідності спірної установки вимогам санітарно-епідеміологічної безпеки, не надано в якості супровідних документів відповідні сертифікати та свідоцтва про відповідність національним стандартам. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем було йому продано товар, який в дійсності не може використовуватись для виробництва легального сертифікованого на території України дезінфікуючого засобу для очистки стічних вод.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.03.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/7068/15-г та призначено її до розгляду на 21.04.2015 р.

07.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що спір між сторонами було вже вирішено в судовому порядку у справі № 927/1290/14 господарського суду Чернігівської області.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.04.2015 р. розгляд справи було відкладено, у зв'язку з неякою представника відповідача, на 13.05.2015 р.

21.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд визнати недійсним укладений між сторонами Договору № 9 від 01.11.2013 р. про надання послуг по очистки стокових вод та продаж установки. За своїм змістом вказана заява є заявою про виправлення описки.

05.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він повторно наголошує на тому, що даний спір між сторонами вже розглядався в судовому порядку та просить закрити провадження у справі. При цьому, відповідач просить справу розглядати без участі його представника.

Представник відповідача в судове засідання 13.05.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 13.05.2015 р. суд прийняв до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про виправлення технічної описки.

Також, судом було розглянуто клопотання відповідача про закриття провадження у справі та вирішено в його задоволенні відмовити.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що закриття провадження у справі є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбачене відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України у випадку, якщо суд встановить, що є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, - він припиняє провадження у справі.

В даному випадку, суд не вбачає відповідних підстав для припинення провадження у справі в порядку п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки предметом спору у справі № 927/1290/14 господарського суду Чернігівської області були вимоги Малого приватного виробничо-комерційного підприємства «Шар» до Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення 1 040 000,00 грн. боргу, з якого 890 000,00 грн. вартість установки «Аквахлор - 500М» та 150 000,00 грн. вартість послуг по очистки стокових вод за період січень - березень 2014 р., включно.

Вимоги про визнання недійсним спірного у даній справі Договору в справі № 927/1290/14 господарського суду Чернігівської області не розглядались, а тому у господарського суду міста Києва відсутні процесуальні перешкоди для розгляду даного спору по суті.

Від представника позивача надійшли додаткові документи у справі та письмові пояснення, в яких він додатково наголошує на тому, що відповідачем було введено його в оману щодо предмету продажу під час укладення оспорюваного правочину.

У судовому засіданні 13.05.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2013 р. між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) було укладено Договір № 9 про надання послуг по очистки стокових вод та продажі установки та підписано Додаток № 1 Специфікацію № 1 до вказаного договору.

Згідно з п. 4.2.2 Договору кошторис або Додаток № 1 Специфікація № 1 до цього договору є його невід'ємною частиною.

За умовами вказаного Договору відповідач зобов'язується за завданням позивача надати послуги по очистки стокових вод в порядку та на умовах визначених цим договором (п.п. 1.1 Договору).

Відповідач за свій рахунок, встановлює на території позивача у його приміщенні установку по очищенню стокових вод «Редо - 500» або «Аквахлор - 500М» у комплекті, які за своїми якостями ідентичні (надалі у договорі Установка). Установка є власністю МПВКП «Шар». Собівартість установки: 1040000,00 грн. (на протязі восьми місяців). Установка робить у автоматичному режимі. Після встановлення установки підписується акт про ввід установки в експлуатацію. Відповідач протягом дії договору, своїми робітниками обслуговує установку по очищенню стокових вод. Відповідач постачає та забезпечує установку по очищенню стокових вод засобом дезинфекційним «Біостоп - Л», яким оброблюється та очищується не більше 12 000 куб. м. стокових вод за добу (п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.4 Договору).

У відповідності до розділу 4 Договору «Ціна та умови оплати» та умов Специфікації №1 Додатку № 1 до договору, перший платіж у сумі 300000,00 грн. у т.ч. ПДВ, це часткова оплата за установку перераховується не пізніше 5-ти календарних днів з дня підписання акту о прийманні і виробництві дезинфікуючого засобу «Біотоп - Л». Сторони домовились, що вартість послуг по очистки стокових вод згідно з кошторисом складає 100000,00 грн. в т.ч. ПДВ за кожний місяць на протязі 7 (семи) місяців та оплата проводиться не пізніше 10-го числа кожного місяця і фіксується сторонами в актах о наданих послугах. Остаточний розрахунок за установку в сумі 40000,00 грн., в т.ч. ПДВ при передачі установки в повну експлуатацію КП «Ніжинського управління водопровідно - каналізаційного господарства». Після виконання усіх пунктів розділу 4 Договору і Додатка № 1 по витіканні восьми місяців установка стає власністю Водоканалу.

30.12.2013 р. з посиланням на Договір № 9 від 01.11.2013 р., сторонами складено Акт передачі на відповідальне збереження Установки «Аквахлор - 500М» та додаткового обладнання установки, вартістю 1040000 грн.

Відповідно до Угоди від 30.01.2014 р., у зв'язку з тим, що у позивача виникли проблеми по розрахунку, сторони прийшли до згоди внести зміни та доповнення від 30.01.2014 р. до спірного Договору.

Крім того, на виконання розділу 2, 4 спірного Договору з урахуванням Змін та доповнень від 30.01.2014 р. сторонами 30.01.2014 р. підписано Додатки № 2 та № 3 до Договору № 9 від 01.11.2013 р., що є його невід'ємними частинами.

З урахуванням Змін та доповнень від 30.01.2014 р. до Договору № 9 від 01.11.2013 р. та Додатків № 2, № 3 від 30.01.2014 р. до нього, сторонами погоджено, що відповідач зобов'язався за завданням позивача надати послуги по очистки стокових вод на протязі трьох місяців, провести монтажні та установочні роботи і продати установку «Аквахлор - 500М» на умовах передоплати (п. 1.1 договору).

Розділом 2 «Відомості про послуги» Договору з урахуванням Змін та доповнень від 30.01.2014 р. та Додатку № 2 від 30.01.2014 р. до спірного Договору, сторони погодили, що собівартість установки та послуг 1040000,00 грн.: собівартість установки «Аквахлор - 500М» з монтажем та пуску, налагоджувальними роботами - 890000,00 грн. в т.ч. ПДВ, собівартість послуг по очистки стокових вод 150000,00 грн. в т.ч. ПДВ (п. 2.1.1 Змін, п.4 додатку №2), послуги по очистки стокових вод надаються в січні, лютому, березні 2014 року (п. 2 додатку № 2). Після встановлення установки підписується акт про ввід установки в експлуатацію. Виконавець на протязі трьох місяців своїми силами обслуговує установку по очищенню стокових вод, а також на протязі одного року з дня здачі установки в експлуатацію проводить гарантійне обслуговування. Виконавець передає для оплати по місяцям: рахунок, акт виконаних робіт, податкову накладну ( п.5 Додатку № 2). Акт виконаних робіт підписує замовник на протязі двох днів після його отримання, якщо акт на протязі двох днів письмово не опротестовано, то він є таким, що підписаний (п.6 додатку № 2).

Згідно розділу 4 «Ціна та умови оплати» Договору з урахуванням Змін та доповнень від 30.01.2014 року розрахунки за установку «Аквахлор - 500М» регулюються Додатком № 3. Розрахунки за послуги по обробці дезинтифікатором регулюються Додатком № 2.

У відповідності до Додатка № 3 до спірного Договору, установка є власністю відповідача до повного розрахунку по цьому договору позивачем. Графік передоплати за установку «Аквахлор - 500М» з додатковим устаткуванням (часткова передоплата): 550000,00 грн. в т.ч. ПДВ - 91668,50 грн. - до 25 червня 2014 року; 180000,00 грн. в т. ч. ПДВ - 30000,00 грн. - до 25 липня 2014 року; 160000,00 грн. в т.ч. ПДВ - 26667,80 грн. - до 25 серпня 2014 року. На суму проведеною передоплати виконавець передає рахунок, податкову накладну. Після оплати за устаткування як передбачено пунктом 1 цього додатку, а також виконання Додатка № 2 цього договору установка «Аквахлор - 500М» стає власністю замовника та передається по бухгалтерським документам - доручення, накладна.

30.12.2013 р. позивачем та відповідачем складено та підписано Акт о прийманні та виробництво дезинфікуючого засобу «Біостоп - Л», згідно якого сторонами проведено контрольний огляд діючої установки «Аквахлор - 500М» та встановлено, що установка підготовлена до експлуатації по очистки стокових вод. Установка виробляє дезинфікуючий засіб «Біостоп - Л». Претензій до роботи установки «Аквахлор - 500М» у сторін не має.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом до суду про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору, позивач вказує на те, що відповідачем було введено його в оману відносно предмету продажу, не надано достовірної і повної інформації щодо нього.

Зокрема, як зазначалось вище, позивач вважає, що відповідачем було йому продано товар, який в дійсності не може використовуватись для виробництва легального сертифікованого на території України дезінфікуючого засобу для очистки стічних вод.

Під час провадження у даній справі судом було з'ясовано, що між сторонами в судовому порядку розглядався спір щодо розрахунків за Договором, а саме: МПВКП «Шар» звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до ККП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 1040000,00 грн. боргу, з якого 890000,00 грн. вартість установки «Аквахлор - 500М» та 150000,00 грн. вартість послуг по очистки стокових вод за період січень - березень 2014 р., включно. Позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 9 від 01.11.2013 р. про надання послуг по очистки стокових вод та продажі установки (з урахуванням змін та доповнень), а також додатків № № 2, 3 від 30.01.2014 р. до нього.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 28.10.2014 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 р. у справі № 927/1290/14 позов задоволено повністю.

Вказані судові рішення обґрунтовані тим, що покупець за спірним Договором за установку «Аквахлор - 500М» не розрахувався, чим порушив його умови.

Оцінюючи подані сторонами у даній справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного Договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки не узгоджуються з приписами чинного законодавства.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Договору, він за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи договору поставки (купівлі-продажу) та договору підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, договір поставки - це правочин, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Проаналізувавши зміст оспорюваного Договору, суд встановив, що він не суперечить приписам чинного законодавства, які регулюють відносини поставки та підряду.

У свою чергу, посилання позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог на те, що відповідачем не було надано йому необхідних документів на предмет продажу, - не може свідчити про наявність підстав для визнання Договору недійним.

Так, відповідно до ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

В даному випадку, позивач більше року не приймав рішення про повернення спірної установки відповідачу та не заявляв вимог про надання відповідних документів, якщо такі надані не були, що відповідно ставить під сумнів вказані доводи.

За вказаних обставин суд не знаходить обґрунтованими і доводи позивача про те, що його таким чином було введено в оману відносно предмету продажу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до підпункту 3.10 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

В даному випадку, з урахуванням встановлених у справі № 927/1290/14 обставин введення спірної установки в експлуатацію, а також з огляду на відсутність доказів звернення позивача до відповідача з вимогами про надання документів, без яких за твердженням позивача він не може здійснювати діяльність по очищенню стічних вод з використання вказаної установки, доказів відмови відповідача надати такі документи або ж надання недостовірної інформації відносно предмету продажу, - суд не знаходить доводи позивача і в цій частині обґрунтованими.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваного Договору.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.05.2015 р.

Суддя В.С. Ломака