КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2015 р. Справа№ 910/3832/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання: Степанець О.В.

за участю представників сторін:

від позивача - Борт П.С., довіреність б/н від 19.09.2014р.

від відповідача - Зайченко О.П., довіреність б/н від 19.01.2015р.

Романюк Л.М., довіреність б/н від 19.01.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Екосервіс-Україна»

на рішення господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року,

у справі №910/3832/15-г (суддя: Марченко О.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Екосервіс-Україна»

до спеціалізованого водогосподарського комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київводфонд»

про стягнення 45 600 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Екосервіс-Україна» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до спеціалізованого водогосподарського комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київводфонд» про стягнення 45600,00 грн. (а.с.3-5).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року по справі № 910/3832/15-г у задоволені позову відмовлено. (а.с. 82-84)

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, позивач, звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення першої інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що 23 грудня 2014 року, на виконання п. 2.2. Договору №9932 від 30.12.2011р., надіслав відповідачу рахунок-фактуру №1238 від 23.12.2014 р., але лист повернувся у зв'язку з тим, що відповідач не знаходиться за юридичною адресою. Таким чином, у позивача виникло право вимоги сплати заборгованості за Договором №9932 від 30.12.2011р. лише після пред'явлення, власне вимоги про сплату рахунку-фактури №11238. Отже, апелянт вважає, що днем коли позивач дізнався про порушення свого права є 23.12.2014р.

Згідно протоколу про автоматизований розподіл справи між суддями від 13 травня 2015 року, справу №910/3832/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Рудченко С.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15 травня 2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено справу №910/3832/15-г до розгляду на 26 травня 2015 року.

25 травня 2015р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив Відповідача, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г - без змін.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Екосервіс-Україна» в судовому засіданні 26 травня 2015 року надав суду свої пояснення, в яких підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 26 травня 2015 року представники спеціалізованого водогосподарського комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київводфонд» надали суду свої пояснення, в яких заперечували проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г - без змін.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

30 грудня 2011 року між ТОВ «Екосервіс-Україна» (виконавець) та Спеціалізованим водогосподарським комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київводфонд» (замовником) було укладено Договір оренди та обслуговування мобільних туалетних кабін №9912. За договором виконавець зобов'язується надати послуги з оренди та обслуговування мобільних туалетних кабін (далі - МТК), для проведення загальноміських заходів у м. Києві в кількості 20 комплектів з 01.01.2012р. до 02.01.2012р. та з 06.01.2012р. до 09.01.2012р. (пункт 1.1 Договору); загальна вартість послуг становить 45 600 грн. (пункт 2.1 Договору).(а.с.6).

Згідно п.2.2 договору № 9912 від 30 грудня 2011 року передбачено, що «Оплата «Замовником» вартості послуг «Виконавця» по договору здійснюється шляхом 100% передплати послуг згідно рахунку «Виконавця».

Позивач надав відповідачу послуги з оренди та обслуговування МТК, що підтверджується підписаним сторонами актом прийому-здачі виконаних послуг оренди та обслуговування МТК від 09 січня 2012р.(а.с.9).

Відповідач послуги з оренди та обслуговування не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся 19.02.2015 року до господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості.

Укладений сторонами договір носить змішаний характер та має ознаки як договору користування майном ( оренди) так і надання послуг (обслуговування мобільних туалетних кабін)

Відповідно до ч.1 статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Фактично своїми діями сторони змінили умови укладеного договору. Так зокрема в порушення умов п. 2.2. договору відповідач не здійснив попередньої оплати проте позивач не надав доказів виставлення ним рахунку на попередню оплату відповідачем вартості послуг. Отже за таких умов слід виходити з того що сторонами не визначено строк (термін) виконання зобов'язання щодо сплати наданих відповідачу послуг.

За таких умов слід керуватись ч. 2 ст. 530 ЦК України : «Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.»

Отже у відповідача може виникнути зобов'язання тільки після пред'явлення позивачем вимоги щодо сплати наданих послуг.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що оскільки 23.12.2014р. він надіслав відповідачу рахунок-фактуру від 23.12.2014р. № 1238 (вказаний лист повернувся у зв'язку з тим, що відповідач не знаходиться за юридичною адресою), то днем, коли позивач довідався про порушення свого права, є 23.12.2014р. (а.с.65-66).

Проте з таким твердженням погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1. 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" : « Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.»

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду проаналізувавши пояснення на відзив на позовну заяву, вивчивши дані експрес накладної № 106613 та «счет-фактуру №1238» від 23 грудня 2014 року ( а.с. 63-66) дійшла до висновку, що дані докази не можуть підтверджувати факт звернення позивача з вимогою про оплату послуг наданих у січні 2012 року.

Оскільки в рахунку-фактурі зазначено договір №9912 від 30.12.11 р. проте у графі «Наименование продукции» вказано : «Аренда и обслуживание мобильных туалетных кабин (МТК) в декабре 2014 г.»

Отже вказана рахунок фактура № 1238 не стосується предмету спору - послуг наданих в січні 2012 року.

Тому станом на день розгляду справи в місцевому господарському суді (27.04.2015 року) позивач не звертався з вимогою відповідно до ст. 530 ЦК України про оплату послуг наданих в січні 2012 року. За таких умов у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті послуг отриманих в січні 2012 року, а отже права позивача до пред'явлення вимоги не є порушеними і тому позовні вимоги є безпідставними, а в позові належить відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на сплив строку позовної давності, просив суд застосувати до правовідносин сторін наслідки спливу строку позовної давності ( а.с. 35).

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.13р. №10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.»

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Місцевий господарський суд дійшов хибного висновку про те що право позивача на отримання оплати було порушено 10.01.2011р. (другий день після підписання акта), та застосував строк позовної давності. Адже ні договором ні законодавством не передбачено обов'язку відповідача за договором надання послуг (оренди) здійснювати оплату на наступний день після підписання акту виконаних робіт, а застосуванням для даних правовідносин припису частини першої статті 692 ЦК України є недоцільниим оскільки зазначена стаття регулює відносини за договором купівлі-продажу, а не надання послуг.

Згідно абзацу 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.05.2011, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" : «Не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи»

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити правову кваліфікацію спірних правовідносин та правову оцінку обставин справи, при цьому залишити без змін резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року.

Апеляційна скарга ТОВ «Екосервіс-Україна» на рішення господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну ТОВ «Екосервіс-Україна» на рішення господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/3832/15-г залишити без змін.

3.Справу № 910/3832/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

С.Г. Рудченко