ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 травня 2015 р. Справа № 903/395/15

За позовом моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2

про стягнення 19 020,06грн.

Суддя Філатова С.Т.

За участю представників сторін:

від позивача: Козачук В.В., дов. №13/20-15 від 05.01.2015р.

від відповідача: н/в

від третьої особи: ОСОБА_4, дов. від 18.04.2015р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України роз'яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.ст. 22, 27 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін, третьої особи.

Суть спору:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) звернулось до суду з позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу 19 020,06грн. витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування та 2000,00грн. витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі страхового полісу №ВВ/5626814 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій в розмірі 19 020,06грн. за водія транспортного засобу, який вчинив ДТП і не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а тому має право звернутись із зворотною вимогою (регресом) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування відповідно до ст. 1191 ЦК України.

01.06.2009р. МТСБУ звернулось до винуватця ДТП з листом про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених у зв'язку з проведенням регламентної виплати потерпілому. В добровільному порядку відповідачем не було компенсовано витрати МТСБУ.

Оскільки МТСБУ відповідно до Закону здійснило регламентну виплату за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до ст.ст. 1166, 1188, ч.1 ст. 1191 ЦК України, п.38.2 ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ звернулось до Ківерцівського районного суду Волинської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування понесених витрат у зв'язку з ДТП за його участю.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 23 квітня 2012р. №2/0305/296/2012 в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з тим, що на час ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з підприємцем ОСОБА_1 згідно з трудовим договором №361, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці ОСОБА_2 Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області було оскаржено до апеляційного суду Волинської області і до Вищого спеціалізованого суду по розгляду цивільних і кримінальних справ, залишено без змін.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про те, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_1 стало відомо з рішення Ківерцівського районного суду від 23.04.2012р.

Вимоги обґрунтовані посиланням на ст.ст. 1166, 1188 ЦК України, п. 38.2 ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В порядку ст. 65 ГПК України надіслано запит до центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Луцьк, Луцького, Ківерцівського та Рожищенського районів, з метою отримання інформації щодо реєстрації автомобіля "DАF" державний номер НОМЕР_2.

08.05.2015р. Центр надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Луцьк, Луцького, Ківерцівського та Рожищенського районів надав копію реєстраційної карти транспортного засобу марки "DАF" державний номер НОМЕР_2, відповідно до даних якої власником транспортного засобу є ОСОБА_1.

Відповідач у заяві про застосування позовної давності від 12.05.2015р. просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що 17.04.2009р. позивачем здійснено регламентну виплату в сумі 19 020,06грн. в якості відшкодування матеріальних збитків, заподіяних внаслідок ДТП, яке сталося з вини ОСОБА_2, 17.04.2009р.

Вказує, що твердження позивача, що йому нібито не було відомо, що на момент ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_1 спростовується матеріалами справи №3-16955-2008 про вчинене ОСОБА_2 адміністративне правопорушення, розглянутої Голосіївським районним судом м.Києва. У цій справі знаходяться всі документи, отримані та складені працівниками ДАІ на місці ДТП, в т.ч. копія свідоцтва про реєстрацію автомобіля DАF, а також доповнення до протоколу про порушення Правил дорожнього руху, в яких зазначено, що власником автомобіля DАF є ОСОБА_1.

Безпідставність твердження позивача доводиться також матеріалами справи № 2- 452/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, розглянутої Голосіївським районним судом м.Києва. Адже сама потерпіла - позивач у справі у позовній заяві вказує, що ОСОБА_2 працював водієм у відповідача на підставі офіційного трудового договору. Ця обставина не оспорювалась сторонами. Отже, при отриманні від ОСОБА_5 заяви про виплату страхового відшкодування позивач мав всі можливості з'ясувати, хто саме є власником автомобіля DАF та повинен був визначити належного відповідача у справі.

Вважає, що оскільки з моменту регламентної виплати минуло більше шести років, позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України.

Третя особа у поясненнях від 12.05.2015р. стверджує пропуск строку позивачем позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначає наступне:

Усі необхідні документи, включаючи документи щодо права власності ОСОБА_1 на автомобіль DAF та причіп до нього - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль DAF, реєстраційний номер НОМЕР_2, третьою особою були надані на вимогу працівників ДАІ при огляді місця ДТП, що стверджується додатком до протоколу про порушення правил дорожнього руху, в якому вказано, що власником як автомобіля ДАФ, реєстраційний номер НОМЕР_2, так і причіпа до нього, є ОСОБА_6, а ОСОБА_2 є лише водієм цього автомобіля.

Всі зазначені документи містяться у матеріалах справи про адміністративне правопорушення № 3-16955.2008 рік, розглянутої Голосіївським районним судом м.Києва. Постановою суду від 24 квітня 2008р. третю особу притягнуто до адміністративної відповідальності.

З матеріалів розглянутої Голосіївським районним судом м.Києва цивільної справи №2-452/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди вбачається, що потерпілій ОСОБА_5 ще до звернення до МТСБУ із заявою про регламентну виплату було достовірно відомо про те, що ОСОБА_2 працює водієм у власника автомобіля DAF - підприємця ОСОБА_1

Про це зазначено як в позовній заяві ОСОБА_5 від 02.07.2008р., так і в уточненнях до позовної заяви від 09.06.2009р.

Крім того, саме за ініціативою потерпілої ОСОБА_5 з метою забезпечення позову ухвалою суду від 15.09.2008р. накладався арешт на автомобіль DAF, який належить відповідачу ОСОБА_1

Оскільки саме потерпіла ОСОБА_5П була ініціатором звернення до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, то ніщо не перешкоджало позивачеві при отриманні заяви про відшкодування з'ясувати у потерпілої правовий статус ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в момент вчинення ДТП.

При здійсненні регламентної виплати ОСОБА_5 та наступному зверненні до суду з регресним позовом МТСБУ було зобов'язане визначити належного відповідача у справі, яким міг бути лише власник транспортного засобу. Адже за змістом п.38.2.1. ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) МТСБУ після сплати страхового відшкодування мало право подати регресний позов лише до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До кола відповідачів за регресними позовами МТСБУ водіїв було включено лише з 19.09.2011р., тобто, з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" від 17.02.2011р. №3045-41, яким до ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було внесено відповідні зміни.

Відтак, регресний позов МТСБУ міг бути заявлений виключно до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, тобто до підприємця ОСОБА_1, а не до водія цього транспортного засобу.

Наведені обставини безспірно свідчать про те, що, пропустивши строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, позивач безпідставно стверджує, що про існування трудових відносин між власником автомобіля DAF ОСОБА_1 та водієм ОСОБА_2 йому стало відомо лише з рішення Ківерцівського районного суду від 23.04.2012р.

До пояснень долучені копії свідоцтва про реєстрацію автомобіля DAF, реєстраційний номер НОМЕР_2; доповнення до протоколу б/н, б/д про порушення правил дорожнього руху; позовної заяви ОСОБА_5 від 02.07.2008р.; позовної заяви ОСОБА_5 (уточненої) б/д; позовної заяви ОСОБА_5 (уточненої) від 09.06.2009р.; ухвали від 15.09.2008р. про накладення арешту на автомобіль DAF.

Ухвалами суду від 21.04.2015р., 12.05.2015р. розгляд справи відкладався згідно ст. 77 ГПК України.

Позивач у судовому засіданні 26.05.2015р. позовні вимоги підтримав. Заяву відповідача від 12.05.2015р. про застосування строку позовної давності заперечив, мотивуючи тим, що в ході розгляду справи №2/0305/296/2012 в Ківерцівському районному суді Волинської області 05.03.2012р., ознайомившись із запереченнями відповідача, МТСБУ стало відомо, що власником автомобіля є ОСОБА_1 Вважає, що з 05.03.2012р. і слід рахувати строк позовної давності.

Відповідач у судове засідання не з'явився, ухвала суду від 12.05.2015р. повернута органами поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

У пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб на фізичних осіб-підприємців станом на 05.12.2014р. адреса відповідача: АДРЕСА_1, куди і направлялась ухвала суду (а.с. 51-52).

Представник третьої особи заперечив доводи позивача, при цьому вказав, що відповідачем у справі №2-736/11 за позовом МТСБУ був ОСОБА_2, а він не є власником транспортного засобу DAF державний номер НОМЕР_2. На момент заподіяння шкоди ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з підприємцем ОСОБА_1, що стверджується відповідним записом у його трудовій книжці. Відповідно, ОСОБА_2 не може бути суб'єктом відповідальності за регресним зобов'язанням.

В обґрунтування заперечень послався на ч.1 ст.1172 ЦК України, ч.2 ст.1187 ЦК України.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що розгляд спору відкладався, відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, та про те, що у разі неявки в судове засідання спір буде розглянуто за наявними в справі матеріалами, спливає строк розгляду спору, імперативно визначений ст. 69 ГПК України, господарський суд, визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України, -

встановив:

Згідно полісу обов'язкового добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВВ/5626814, виданого Моторним (транспортним) страховим бюро України, страхувальником ОСОБА_7 забезпечено транспортний засіб - автомобіль марки toyota land cruiser, номерний знак НОМЕР_3 на суму страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) 25 500,00грн. терміном дії з 02.02.2008р. по 01.02.2009р. (а.с. 20).

07.04.2008р. в м. Києві на вул. Сумська, 3 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки DAF державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 та toyota land cruiser номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7

24.04.2008р. постановою Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян на користь держави (а.с. 6).

Згідно висновку спеціаліста ГАЛавтоекспертиза №40С/04 від 22.04.2008р. матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля марки toyota land cruiser, державний номер НОМЕР_3 внаслідок пошкодження при ДТП складає 22 824,07грн. (а.с. 7-8).

24.03.2009р. ОСОБА_7 звернувся до позивача із заявою про страхове відшкодування за пошкодження автомобіля внаслідок ДТП (а.с. 21).

16.04.2009р. МТСБУ видало наказ №951 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_7 відповідно до ст. 41 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004р., приймаючи до уваги довідку №1 від 26.03.2009р. про розмір відшкодування шкоди (а.с. 18-19).

Згідно п. 1 наказу зобов'язано фінансове управління сплатити на рахунок отримувача ОСОБА_7 19 020,06грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 18).

17.04.2009р. Моторне (транспортне) бюро України перерахувало на рахунок ОСОБА_7 19 020,06грн., що стверджується платіжним дорученням №1531 з призначенням платежу: страхове відшкодування згідно наказу №951 від 16.04.2009р. (а.с. 13).

В 2012р. позивач звернувся до Ківерцівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування.

23.04.2012р. рішенням Ківерцівського районного суду в задоволенні позову відмовлено, з посиланням на те, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу водієм-експедитором до підприємця ОСОБА_1 згідно трудового договору №3616/2 та працював у період з 26.12.2007р. по 18.04.2008р., що стверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_4

14.05.2013р. МТСБУ звернулось з претензією №11-003 до підприємця ОСОБА_1 з вимогою компенсувати виплачені МТСБУ кошти в розмірі 19 020,06грн. у зв'язку з ДТП. Претензія отримана відповідачем 20.05.2013р., що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №523 (а.с. 9, на звороті).

Претензія залишена без відповіді та реагування, що спричинило звернення позивача до суду.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Крім того, статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування) передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

За таких обставин саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати регресний позов до суду. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України по справах №3-31гс12 від 07.08.2012р., №3-9гс15 від 25.02.2015р. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права в силу ст. 11128 ГПК України.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Водночас, в силу ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Ківерцівським районним судом у справі №2/0305/296/2012 за позовом МТСБУ до ОСОБА_2 встановлено, що згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 прийнятий на роботу до підприємця ОСОБА_1 згідно трудового договору №3616/2, зареєстрованого в Луцькому міському центрі зайнятості працював у період з 26.12.2007р. по 18.04.2008р.

За змістом п.38.2.1. ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції чинній на момент виплати страхового відшкодування) МТСБУ після сплати страхового відшкодування мало право подати регресний позов лише до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Також, згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку

Згідно копії картки транспортного засобу, наданої Центром надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Луцьк, Луцького, Ківерцівського та Рожищенського районів власником транспортного засобу марки "DАF" державний номер НОМЕР_2 з 24.10.2006р. є ОСОБА_1 (а.с.56).

Суд зауважує, що до кола відповідачів за регресними позовами МТСБУ водіїв було включено лише з 19.09.2011р., тобто, з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" від 17.02.2011р. №3045-41, яким до ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було внесено відповідні зміни.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.6 ст.261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Таким чином, саме з моменту сплати страхового відшкодування страховик набуває право вимоги відшкодування понесених ним витрат, а, відтак, для позивача право вимоги страхового відшкодування в порядку регресу виникає з моменту сплати на користь страхувальника страхового відшкодування.

Позивач за заявою ОСОБА_7 виплатив 19 020,06грн. страхового відшкодування 17.04.2015р. платіжним дорученням №1531.

З позовом до суду позивач звернувся лише 05.04.2015р., що підтверджується відтиском печатки поштового відділення на конверті (а.с. 28), тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

12.05.2015р. відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про необхідність відліку початку перебігу строку позовної давності з 05.03.2012р., тобто з дати ознайомлення МТСБУ із запереченнями відповідача по справі №2/0305/296/2012 або з 23.04.2012р. - з дати винесення рішення Ківерцівського районного суду Волинської області, з яких йому стало відомо про те, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_1, оскільки, саме дата перерахування позивачем коштів 17.04.2009р. на користь ОСОБА_7 на вимогу страхувальника є днем виконання МТСБУ основного зобов'язання перед своїм страхувальником та моментом виникнення у позивача права регресної вимоги до відповідача в розумінні ч.6 ст.261 та ст.993 ЦК України.

Тобто, після сплати регламентної виплати 17.04.2009р. ОСОБА_7, МТСБУ в силу прямої норми п. 38.2.1 ст. 38 Закону України ""Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в чинній на той час редакції) мало право подати регресний позов лише до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, тобто до ФОП ОСОБА_1.

Твердження позивача про необізнаність про власника транспортного засобу не звільняє його від обов'язку дотримання імперативного припису ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції чинній на час виплати страхового відшкодування).

Намагання заявника штучно перенести початок перебіг позовної давності на 05.03.2012р. та 23.04.2012р. є проявом односторонньої зміни порядку обчислення позовної давності, що згідно вимог ст.ст.260, 261, 267 ЦК України є неприпустимим.

Зважаючи на викладене, регресні вимоги до відповідача в розмірі 19 020,06грн. не підлягають до задоволення внаслідок спливу позовної давності згідно частин 3, 4 ст. 267 ЦК України.

У зв'язку з відмовою у позові судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00грн. відповідно до ст. 49 ГПК покладаються на позивача.

Господарський суд, керуючись ст.ст. 11, 256, 257, 261, 267, 993, 1187, 1191 ЦК України ст.ст. 33, 34,43,44,49, 82-85 ГПК України, ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" -

ВИРІШИВ:

У позові моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу 19 020,06грн. витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування відмовити.

Повний текст рішення складено

28.05.2015

Суддя С. Т. Філатова