ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.05.15 Справа № 904/2841/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "ПРОМТЕХУСЛУГИ", м. Дніпропетровськ

до Міського комунального підприємства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКІ МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ", м. Дніпропетровськ

про стягнення 325684, 89 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Лапшин О.М. - директор, паспорт громадянина Російської Федерації № 20 13 668648 виданий відділом УФМС Росії по Воронезькій області в Лівобережному районі м. Воронежа 01.10.13

Бірюков В.В. - адвокат за договором № 07/15-ЮО від 20.03.15

від відповідача: Гарбузенко О.В. - представник за дов. № 777 від 20.04.15

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство "Промтехуслуги" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Міського комунального підприємства "Дніпропетровські міські теплові мережі" про стягнення основного боргу у розмірі 275008, 06 грн., пені у сумі 25037, 04 грн., трьох відсотків річних у сумі 1989, 10 грн. та інфляційних втрат у розмірі 23650, 69 грн. Також, у позивач просить суд стягнути з відповідача 1461, 60 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором підряду № 156-14-р від 25.11.2014 в частині повної та своєчасної оплати за виконані роботи.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 18.05.2015.

14.05.2015 через канцелярію господарського суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 275008, 06 грн., три відсотки річних у сумі 3028, 86 грн., інфляційні втрати у розмірі 90780, 16 грн., пеню у сумі 40039, 59 грн. Також, у даній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 1461, 60 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Відповідності до ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки подана позивачем заява про збільшення позовних вимог не порушує чиї-небудь права та інтереси, вона прийнята судом до розгляду.

18.05.2015 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позивачем були порушені строки виконання робіт за договором, невірно розрахована пеня та інфляційні втрати.

Представник позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечив поти задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 18.05.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційним підприємством "Промтехуслуги" (далі - позивач, підрядник) та Міським комунальним підприємством "Дніпропетровські міські теплові мережі" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір підряду № 156-14-р (далі - договір).

Предметом договору є виконання підрядником капітального ремонту трубопроводів від котельні по вул. Робоча, 24а до СК-1 (нижня зона) (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору кількісні характеристики предмета підряду: згідно видам робіт та об'ємам, вказаним в кошторисній документації (Додаток №2).

Відповідно до п. 1.3 договору підрядник виконує власними і залученими силами і засобами всі роботи відповідно до вимог кошторисної документації.

Підрядник зобов'язаний виконати роботи згідно Графіка виконання етапів монтажних робіт, який є невід'ємною частиною договору (Додаток № 3) (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору договірна ціна визначається на підставі кошторисної документації, є твердою і :-складає з договірної ціни в суми 298802, 90 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 49800, 48 грн.

Відповідно до п. 8.2 договору підрядник забезпечує виконання робіт відповідно до Графіка виконання етапів монтажних та пусконалагоджувальних робіт.

Розрахунки між сторонами здійснюються в наступному порядку:

- розрахунки здійснюються на підставі актів фактично виконаних робіт в 10-ти денний за формою КБ-2В підписаних уповноваженими представниками сторін. Замовник має право затримати кінцеві розрахунки до усунення недоробок і дефектів, виявлених під час приймання виконаних робіт (п. 8.2 договору).

Згідно з п. 12.3 договору здача результатів робіт підрядником і прийом їх замовником оформляються актом виконаних робіт за формою КБ-2В, виконаним в програмі АВК-5, який підписується уповноваженими представниками сторонами.

Підрядник повинен здавати акти виконаних робіт не пізніше 28 числа звітного місяця до виробничо-технічного відділу замовника та не пізніш як б числа місяця наступного за звітним до бухгалтерії замовника.

За наявності претензій замовника за якістю і об'єму виконаних робіт, він має право відмовитися від підписання акту і направити підряднику письмові зауваження з вказівкою термінів усунення недоліків. Якщо недоліки не будуть усунені підрядником у встановлені терміни, замовник має право доручити їх усунення третім особам з подальшим відшкодуванням підрядником вартості таких робіт, виконаних третіми особами, або відповідно зменшити розмір винагороди підрядника.

На виконання умов договору, позивач у грудні 2014 року виконав, а відповідач прийняв роботи на загальну суму 275008, 06 грн., що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт від 25.12.2014 (форм КБ-2В), підписаним обома сторонами (арк. с. 15-17).

Відповідач вартість виконаних робіт не сплатив, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 275008, 06 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт виконання робіт за представленим актом приймання виконаних будівельних робіт та не надано доказів їх оплати у сумі 275008, 06 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі в розмірі 275008, 06 грн.

Господарський суд не приймає до уваги твердження відповідача, викладене у відзиві на позов щодо порушення позивачем строків виконання робіт, оскільки відповідно до акту приймання виконаних будівельних робіт від 25.12.2014 (форм КБ-2В) роботи на суму 275008,06 грн. були прийняті відповідачем без зауважень. Так крім того, у разі неналежного, на думку відповідача, виконання позивачем умов спірного договору, останній не позбавлений права звернутися із позовом до позивача.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати підрядних робіт, позивач нарахував відповідачу пеню, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у розмірі 40039, 59 грн. за період з 05.01.2015 по 18.05.2015.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 14.9 договору у разі невиконання або неналежного виконання замовником договірних зобов'язань протягом термінів, визначених цим договором, підрядник оплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни договору за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати пені.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування пені, задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 40039, 59 грн.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що позивач невірно розрахував розмір пені, а саме пеня повинна бути розрахована у розмірі 0,1% від ціни договору.

Пунктом 14.9 договору встановлено, що підрядник оплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни договору за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

З розрахунку пені позивача, доданого до заяви про збільшення позовних вимог, вбачається, що останнім розраховано суму пені, виходячи із 0,1% від ціни позову та із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ. За результатами порівняння двох отриманих сум пені, позивачем заявлена до стягнення менша, яка була отримана сама шляхом розрахунку пені на підставі подвійної облікової ставки НБУ, що передбачено п. 14.9 договору та вимогами чинного законодавства.

Таким чином, твердження відповідача щодо неправильного розрахунку позивачем суми пені є необґрунтованим та безпідставним.

Також, за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних у розмірі 3028, 86 грн. та інфляційні втрати за період лютий- квітень 2015 у сумі 90780, 16 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, господарський суд зазначає наступне.

З урахуванням вимог п. 11.1 договору, строк виникнення заборгованості відповідача за договором почався з 05.01.2015. Із розрахунку, доданому позивачем до заяви про збільшення позовних вимог, вбачається, що позивачем датою виникнення заборгованості зазначена 25.12.2014 та розрахунок трьох відсотків річних здійснений до 18.05.2015 включно. Таким чином, позивачем неправильно зазначено період нарахування. Однак, при здійсненні розрахунку, позивачем обрано правильну кількість днів нарахування, а саме 134 дні (період з 05.01.2015 по 18.05.2015). Отже, позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних у сумі 3028, 86 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо нарахування інфляційних втрат, останнє взагалі здійснено позивачем за період лютий-квітень 2015, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі у розмірі 90780, 16 грн.

Вищевикладені обставини спростовують твердження відповідача, викладене у відзиві на позов, щодо неправильного розрахунку позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача у розмірі 8177, 13 грн.

Крім того, позивач просить покласти на відповідача витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 1461, 60 коп.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем надано суду, зокрема, договір про надання адвокатських послуг № 07/15-ЮО від 20.03.2015 (арк. с. 21), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1927 від 17.11.2008 (арк. с. 33), платіжне доручення від 27.03.2015 № 112 на суму 1461, 60 грн. (арк. с. 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката, а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р.).

Згідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" установлено з січня 2015 року мінімальну заробітну плату у розмірі 1218 грн.

Враховуючи наведене, мінімальний розмір заробітної плати станом на момент звернення позивача до суду, предмет даного спору, складність спору, ціну позову, суд обмежує розмір відшкодування витрат на оплату послуг адвоката з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи та вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 1461, 60 грн. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката, підлягає частковому задоволенню в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, а саме у розмірі 1218 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Міського комунального підприємства "Дніпропетровські міські теплові мережі" (49000, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, буд. 37; ідентифікаційний код 32082770) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство "Промтехуслуги" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, буд. 151-Ш; ідентифікаційний код 32887600) основний борг у сумі 275008, 06 грн., пеню у розмірі 40039, 59 грн., три відсотки річних у сумі 3028, 86 грн., інфляційні втрати у розмірі 90780, 16 грн., 8177, 13 грн. витрат по сплаті судового збору та 1218 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В частині стягнення адвокатських витрат у сумі 263, 60 грн. відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 25.05.2015

Суддя В.І. Ярошенко