ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Справа № 922/4744/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б.- головуючого
Алєєвої І.В., Рогач Л.І.
за участю представників:
прокуратуриЛеонідов В.О. - заступник начальника відділу ПЦРУ Яговнік С.М. - прокурор відділу Генеральної прокуратури України
позивачівБарда С.Ю. - довіреність від 20.11.2014 Мартиненко А.М. - довіреність від 24.12.14
відповідачівОСОБА_8 - довіреність від 24.04.2014 довіреність від 24.04.2014
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скаргиГромадянина ОСОБА_9, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 та Харківської міської ради
на постановувід 17.02.2015 р. Харківського апеляційного господарського суду
у справі№ 922/4744/13 господарського суду Харківської області
за позовомХарківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України в інтересах держави в особі: - Міністерства оборони України - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова
до - Харківської міської ради - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_9
провизнання недійсними пунктів рішення та договору оренди землі

Ухвалою Вищого господарського суду України від 14.04.2015 р. у складі колегії суддів: Дроботової Т.Б. - головуючого, суддів: Волковицької Н.О., Рогач Л.І., касаційні скарги ФОП ОСОБА_9 та громадянина ОСОБА_9 прийняті до розгляду.

Розпорядженням Секретаря другої судової палати Вищого господарського суду України № 03-05/731 від 12.05.2015 р. у зв'язку з перебуванням у відрядженні судді Волковицької Н.О., розгляд касаційних скарг здійснювався у складі колегії суддів головуючий - Дроботова Т.Б., судді: Алєєва І.В., Рогач Л.І., затвердженому рішенням зборів суддів Вищого господарського суду України від 16.04.2015 №2, про що повідомлено присутніх у судовому засіданні представників сторін. Відводів складу суду не заявлено.

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 р. Харківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері і Центрального регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, за участі третьої особи - ФОП ОСОБА_9 про:

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за № 25;

- визнання недійсними пункту 8.2 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0523 га по АДРЕСА_1, та пункту 1.4 додатку 3 в частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1;

- визнання недійсним пункту 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині надання громадянину ОСОБА_9 в оренду строком до 01.09.2030 р. земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі.

Позовні вимоги з посиланням на приписи статей 12, 20, 77, 84, 141 Земельного кодексу України, статей 203, 215, 216, 267 Цивільного кодексу України та положення Законів України "Про оренду землі", "Про Збройні Сили України" та "Про правовий режим майна в Збройних Силах України" обґрунтовані тим, що перевіркою КЕВ м. Харкова було встановлено, що КЕВ м. Харкова є постійним землекористувачем земельної ділянки військового містечка №48 пл. 0,4620 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 09.07.1998 року, який визнано чинним Постановою Вищого господарського суду України від 28.05.2013 року по справі №992/127/13-г та підтверджено приналежність даної ділянки до категорії земель оборони, тобто земель державної форми власності.

Прокурор у позовній заяві зазначав, що рішенням Харківської міської ради від 28.09.2005 р. № 180/05 припинено право користування Харківській квартирно - експлуатаційній частині району (правонаступник - КЕВ м. Харкова) частиною земельної ділянки площею 0,0528 га, зараховано вказану земельну ділянку до земель громадської та житлової забудови з подальшою передачею земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_9 для експлуатації та обслуговування будівель та споруд, за відсутності відповідного законодавчо встановленого погодження уповноваженого на розпорядження землею оборони органу, що є порушенням міською радою компетенції та укладення спірного договору оренди землі з порушенням закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.12.2013 р. залучено до участі у справі в якості другого відповідача з відповідними процесуальними правами та обов'язками ФОП ОСОБА_9 та виключено останнього з числа третіх осіб.

У відзивах на позовну заяву ФОП ОСОБА_9 та Харківська міська рада заперечуючи проти її задоволення вказували на те, що земельна ділянка відповідачем отримувалась як громадянином України та не використовується для здійснення підприємницької діяльності, що унеможливлює розгляд вимог до ОСОБА_9 в порядку господарського судочинства. При цьому, відповідачі вказували на правомірність оскаржуваного рішення міської ради щодо припинення права землекористування КЕВ м. Харкова внаслідок продажу будівлі, розташованої на земельній ділянці та недоведеність вимог прокурора.

Крім того, відповідачі просили суд, у випадку здійснення розгляду даної справи, застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити прокурору у задоволенні його вимог.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.01.2014 р., зокрема, відмовлено у задоволенні клопотань Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_9 про припинення провадження у даній справі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.03.2014 р. (суддя Светличний Ю.В.) позов задоволено частково, а саме:

- визнано недійсним пункт 8.2 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005 року у частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, пункт 1.4 додатку 3 у частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1;

- визнано недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради №180/05 від 28.09.2005 року у частині надання громадянину ОСОБА_9 в оренду строком до 01.09.2030 року земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

За апеляційними скаргами прокурора, Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_9 Харківський апеляційний господарський суд (судді: Пелипенко Н.М., Івакіна В.О., Ільїн О.В.), переглянувши рішення господарського суду Харківської області від 13.03.2014 р. в апеляційному порядку, постановою від 19.06.2014 р. скасував пункт 4 резолютивної частини рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині прийняв нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив, визнав недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га вартістю 1163165 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований Харківською регіональною філією Держаного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" у Державному реєстрі земель 02.06.2006 р. за № 25.

Не погодившись з судовими рішеннями Харківська міська рада та ФОП ОСОБА_9 звернулися до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами за результатами розгляду яких постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2014 р. судові рішення були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи господарський суду Харківської області рішенням від 03.11.2014 р. (суддя Жигалкін І.П.) позов задовольнив повністю.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог, вказавши що міська рада не мала повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою за відсутності згоди Міністерства оборони України.

Крім того, у своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, про звернення прокурора в інтересах держави до суду в межах позовної давності, а також про те, що даний спір згідно частини 1 статті 1, статей 2 та 12 Господарського процесуального кодексу України повинен розглядатися в порядку господарського судочинства, оскільки існує спір про право.

За апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_9 Харківський апеляційний господарський суд (судді: Фомін В.О., Шевель О.В., Шутенко І.А.), переглянувши рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. в апеляційному порядку, постановою від 17.02.2015 р. залишив його без змін з тих же підстав.

ФОП ОСОБА_9 та Харківська міська рада подали до Вищого господарського суду України касаційні скарги, в яких просять судові рішення у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі або відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи доводи касаційних скарг порушенням судами норм матеріального та процесуального права. Посилаючись, зокрема, на приписи статей 120, 141 Земельного кодексу України, статті 261 Цивільного кодексу України, пункт 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України та Законів України "Про оренду землі", "Про Збройні Сили України" та "Про правовий режим майна в Збройних Силах України".

ОСОБА_9 також була подана до Вищого господарського суду України касаційна скарга, як від фізичної особи, яка за своїм змістом є ідентичною касаційній скарзі поданій ОСОБА_9, як суб'єктом підприємницької діяльності.

У відзивах на касаційні скарги Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова просив постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. у справі №922/4744/13 залишити без змін, а касаційні скарги без задоволення, посилаючись на суперечливість доводів, викладених у касаційних скаргах, оскільки в питанні наявності права на позов вказується відсутність у позивачів права на землю, а в питанні наданні згоди на відчуження земель оборони, вказується, що КЕВ м. Харкова є належним користувачем землі.

У відзивах на касаційні скарги Міністерство оборони України просило відмовити у задоволенні касаційних скарг в повному обсязі, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що рішень стосовно вилучення зі складу земель оборони спірної земельної ділянки у розпорядження ні Міністерством оборони України, ні Кабінетом Міністрів України не приймалось. Спірна земельна ділянка встановленим законом порядком не виключалась зі складу земель оборони, а тому Харківська міська рада не могла розпоряджатися нею, в тому числі приймати рішення щодо передачі її в оренду чи віднесення її до іншої категорії земель.

У відзивах на касаційні скарги Генеральна прокуратура України просила судові рішення залишити без змін, посилаючись на суперечливість доводів, викладених у касаційних скаргах, оскільки в питанні наявності права на позов вказується відсутність у позивачів права на землю, а в питанні наданні згоди на відчуження земель оборони, вказується, що КЕВ м. Харкова є належним користувачем землі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін та прокурорів, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення Харківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України до суду з позовом) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

З аналізу статей 3, 17 Кодексу адміністративного судочинства України виходить, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час звернення Харківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України до суду з позовом) установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Спірне рішення Харківської міської ради не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері реалізації управлінських функцій, перегляд яких віднесено до компетенції адміністративних судів. Прийняття Харківською міською радою зазначеного рішення не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. У відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції про те, що даний спір повинен розглядатися господарським судом за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11.11.2014 р. у справі № 21-493а14, від 16.12.2014 р. у справі № 21-544а14 та від 17.02.2015 р. у справі №21-551а14.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за приписами статті 2 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час звернення Харківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України до суду з позовом), земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно преамбули Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частинами 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За приписами статті 20 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття радою спірного рішення від 28.09.2005 р.) встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно пункту 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Частинами 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття радою спірного рішення 28.09.2005 року) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання угоди недійсною та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога Харківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері і Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Харкова про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га, укладеного між відповідачами та про визнання недійсним рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р. в частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0523 га по АДРЕСА_1, припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки, в частині надання громадянину ОСОБА_9 в оренду строком до 01.09.2030 р. земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі, з посиланням на приписи статей 12, 20, 77, 84, 141, Земельного кодексу України, статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України та положення Законів України "Про оренду землі", "Про Збройні Сили України" та "Про правовий режим майна в Збройних Силах України", з огляду на зарахування спірної земельної ділянки до земель громадської та житлової забудови з подальшою передачею земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_9 для експлуатації та обслуговування будівель та споруд, за відсутності відповідного законодавчо встановленого погодження уповноваженого на розпорядження землею оборони органу, що є порушенням міською радою компетенції та укладення спірного договору оренди землі з порушенням закону.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами першої та апеляційної інстанції під час розгляд справи, що виконавчим комітетом Харківської міської ради 09.07.1998 р. на підставі рішення міськвиконкому № 399 від 13.05.1998 р., Харківській КЕЧ району, яка у 2003 р. реформована у КЕВ м. Харкова, було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,4620 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, серія НОМЕР_1 (том 1 а.с.28-31).

Зі змісту вказаного державного акта вбачається, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1, надана Харківській квартирно-експлуатаційній частині для експлуатації та обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд.

Також, судами під час розгляду справи встановлено, що у 2002 році на підставі біржової угоди № 50-02/12 договору купівлі - продажу нерухомості Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" була продана адміністративна будівля літ. "Е-2", загальною площею 516,3 кв.м по АДРЕСА_1, право власності на яку в подальшому, внаслідок продажу за договорами від 03.01.2003 р. та від 24.04.2004 р., перейшло до ОСОБА_9, який за договором купівлі - продажу від 08.12.2004 р. передав нежитлову будівлю у спільну часткову власність (том 8 а.с.141).

28.09.2005 р. Харківською міською радою було прийняте рішення № 180/05 "Про припинення та надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель та споруд", яким припинено право користування земельними ділянками юридичним та фізичним особам зазначеним у додатках 1, 3 до рішення за їх добровільними відмовами, зокрема, КЕЧ району згідно листа № 592 від 23.09.2004 р., переведено земельні ділянки, визначені у додатку до рішення із земель оборони до земель житлової та громадської забудови, затверджені проекти відведення земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель та спору юридичним та фізичним особам та надано ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 20-21).

Як вбачається зі змісту пункту 1.38 додатку 2 до рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 р. № 180/05, ОСОБА_9 в оренду строком до 01.09.2030 р. надана в оренду земельна ділянка площею 0,0528 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі (том 1 а.с. 72-73).

На підставі вказаного рішення ради № 180/05, між Харківською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_9 (орендар) 02.06.2006 р. було укладено договір оренди земельної ділянки (том 1 а.с. 76-78).

Згідно умов спірного договору оренди землі від 02.06.2006 р., ОСОБА_9 надано в оренду земельну ділянку площею 0,0528 га по АДРЕСА_1, на якій розташований об'єкт нерухомого майна - нежитлова будівля літ. "Е-2", яка належить орендарю на праві приватної власності.

Також, судами під час розгляду справи було встановлено, що у Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий КЕЧ району у 1998 р., було внесено зміни у землекористуванні відповідно до рішень сесії Харківської міської ради, а саме:

- рішенням 2-ї сесії 5 скликання Харківської міської ради № 41/06 від 31.05.2006 р., яким надано у користування земельну ділянку, загальною площею 0,0120 га ТОВ "Енергосервіс";

- рішенням сесії Харківської міської ради № 121/05 від 06.07.2005 р., яким надано у користування ТОВ фірма "Борець" земельну ділянку, площею 0,0237 га;

- рішенням сесії Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 р., яким надано у користування ОСОБА_9 земельну ділянка, площею 0,0528 га;

- рішенням сесії Харківської міської ради № 176/05 від 28.09.2005, яким надано у власність ОСОБА_10 земельну ділянку, загальною площею 0,0035 га.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами статті 65 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.

Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Статтею 77 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

Навколо військових та інших оборонних об'єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" та статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (військові частини).

До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування (стаття 38 Земельного кодексу України).

За приписами Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про оборону України" передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла у спірний період) підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла у спірний період) припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки; власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Пунктами 4, 45 та 50 Положення "Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, передбачено, що землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Під час нового розгляду справи, як суд першої так й суд апеляційної інстанції дійшли висновку, що земельна ділянка, в тому числі під адміністративною будівлею літ. "Е-2" загальною площею 516,3 кв.м. по АДРЕСА_1, яка придбана ОСОБА_9 відноситься виключно до земель оборони, які не можуть передаватися до земель комунальної власності, суб'єктом права власності на яку є держава, а саме лише факт використання вказаної земельної ділянки фізичними та юридичними особами для обслуговування нерухомого майна, яке знаходиться у їх власності, не може бути підставою для припинення права постійного користування КЕВ м. Харкова землею, яка належить державі. Виходячи з вимог чинних нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини, істотною передумовою для припинення права власності постійного користування землями оборони, що закріплені за структурними одиницями Збройних сил України, та подальшої передачі цієї ділянки у власність або користування третім особам є отримання на це згоди Міністерства оборони України.

Проте, як встановлено судами, Міністерством оборони України такої згоди надано не було.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції про те, що Харківська міська рада, під час укладення спірного договору оренди землі, діяла з перевищенням повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, постановою Вищого господарського суду України у справі №922/127/13-г від 28.05.2013 року залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2013 р., яким також було підтверджено приналежність спірної земельної ділянки до категорії земель оборони та визнано чинність Державного акта на право постійного користування землею серії ХР-33-01-001736, згідно якого КЕВ м. Харкова є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки (том 2 а.с.239-242).

Саме вказана постанова Вищого господарського суду України у справі №922/127/13-г від 28.05.2013 року стала, підставою для звернення до суду з позовом, який, як вірно було зазначено судами першої та апеляційної інстанції, на підставі приписів статей 261, 267, 268 Цивільного кодексу України подано в межах позовної давності.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, беручи до уваги приписи законодавства та встановлені судами під час здійснення судового провадження обставини справи, стосовно відсутності згоди Міністерства оборони України на вилучення спірної земельної ділянки із земель оборони, судова колегія вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Доводи скаржників стосовно того, що вказаний спір не підлягає розгляду господарським судом у зв'язку з тим, що відповідач у даній справі ОСОБА_9 в даних правовідносинах виступає як громадянин України фізична особа, а не підприємець, оскільки не використовує земельну ділянку для підприємницької діяльності також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки як правильно було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, відповідно до витягу з ЄДРПОУ ОСОБА_9 з 25.05.1999 р. є фізичною особою-підприємцем, основним видом підприємницької діяльності якого є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а відповідно до умов спірного договору оренди, на орендованій землі знаходиться нежитлова будівля літ. "Е-2", яка належить орендарю на праві власності. При цьому, Харківською міською радою надавався дозвіл на розміщення на спірній земельній ділянці торгово-розважального центру, тобто, умови та мета укладення спірного договору оренди відповідає основній господарській діяльності ОСОБА_9 саме в статусі фізичної особи-підприємця.

Інші доводи заявників викладені ними у касаційних скаргах колегія вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства, спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами справи.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. у справі № 922/4744/13 та рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 р. залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач