ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2015 р.Справа № 922/1156/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєві О.В.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Краснокутського району Харківської області, смт. Краснокутськ в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків
до 1. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Козіївка, 2. Краснокутської районної державної адміністрації, смт. Краснокутськ
про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов*язання повернути земельну ділянку
за участю представників сторін:

прокурора -Хряк О.О., посвідчення № 028256 від 15.08.2014 року

позивача - Машталір В.М., дов. № 01-53/819 від 06.02.2015 року

відповідачів - 1. Шкляр М.В., адвокатське свідоцтво № 1224, ОСОБА_1, особисто, 2. не з*явився

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 15 травня 2006 року № 221 "Про надання дозволу ФОП ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради", визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 03 березня 2010 року № 65 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб в оренду ФОП ОСОБА_1 за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради", визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 08 вересня 2010 року № 313 "Про надання в оренду ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки зі ставком загальною площею 18,0138 га. терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради", визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладеного між Краснокутською районною державною адміністрацією та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, зареєстрованого у відділу Держкомзему у Харківській області 15 листопада 2011 року за № 00114 та про зобов*язання Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 повернути Краснокутській районній державній адміністрації земельну ділянку загальною площею 18,0138 га., що використовується на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладеного між Краснокутською районною державною адміністрацією та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, зареєстрований у відділу Держкомзему у Харківській області 15 листопада 2011 року за № 00114.

Прокурор у судовому засіданні, у наданому обґрунтуванні позовних вимог та письмовому поясненні наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні та у наданому письмовому поясненні підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник першого відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, зокрема посилається на пропуск прокурором строку позовної давності.

Представник другого відповідача у судове засідання не з*явився, у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, зокрема посилається на пропуск прокурором строку позовної давності.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення прокурора та повноважних представників позивача та першого відповідача, судом встановлено наступне.

Розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації від 15 червня 2006 року № 221 Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 (першому відповідачу) було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради.

Розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації від 03 березня 2010 року № 65 Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради.

У подальшому, розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації від 08 вересня 2010 року № 313 Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 18,0138 га. терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради.

На підставі розпорядження від 08 вересня 2010 року № 313 між Краснокутською районною державною адміністрацією та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 01 червня 2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 18,0138 га, у тому числі: під гідротехнічними спорудами - 0,4025 га., водне дзеркало - 5,4349 га., пасовища - 11,8100 га., болота - 0,3664 га. Вказаний договір зареєстрований у встановленому законом порядку 15 листопада 2011 року за № 00114.

У пункті 1 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року закріплено, що земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб. Відповідно пункту 4 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року земельна ділянка передається в оренду разом з гідротехнічною спорудою та ставком.

Відповідно до пункту 16 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року цільовим призначенням земельної ділянки є землі водного фонду.

Згідно пункту 17 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року умовами збереження стану об*єкта оренди є: використання земельної ділянки з дотриманням вимог чинного законодавства; використання водних живих ресурсів лише після отримання в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у галузі охорони використання і відтворення тваринного світу (Держрибінспекції) дозволу на спеціальне використання водних живих ресурсів та використання земельної ділянки лише після страхування цивільної відповідальності суб*єктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна аваріями на гідротехнічній споруді на термін згідно пункту 8 цього договору.

Прокурор вважає, що земельна ділянка передана з порушенням вимог статтей 122, 124, 134 Земельного кодексу України, тобто незаконно, розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації № 221 від 15 травня 2006 року, № 65 від 03 березня 2010 року, № 313 від 08 вересня 2010 року та договір оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладений між Краснокутською районною державною адміністрацією та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 на підставі вказаного розпорядження та зареєстрованого у встановленому законом порядку, підлягають визнанню недійсними, оскільки зміст правочину, відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам уивільного законодавства.

Відповідно до приписів частини 1 статті 14 Конституції України, статті 1 Земельного кодексу України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельним кодексом України встановлюється порядок володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у комунальній та державній власності.

Згідно статті 148 Господарського кодексу України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

Відповідно до статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно статті 6 Водного кодексу України кодексу України води (водні об'єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об'єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об'єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.

За статтею 2 Земельного кодексу України, земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами землі в межах території України, земельні ділянки на права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

В силу частини 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюються в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Також згідно частини 1 статті 124 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

На підставі частини 2 статті 125 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону - частина 2 статті 126 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами статті 1 Закону України "Про оренду землі" та статті 93 Земельного кодексу України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно статті 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено перелік істотних умов договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно статті 4 Закону України "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності є районні, обласні Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Законом України "Про місцеві державні адміністрації" визначені повноваження державних адміністрацій, в тому числі і в галузі земельних відносин.

Статтею 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Відповідно до статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно статті 17-2 Водного кодексу України до компетенції обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить: видача дозволів на спеціальне водокористування; погодження проектів водоохоронних зон; вирішення інших питань у галузі регулювання водних відносин, визначених законом.

Суд зазначає, що згідно статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної районної державної адміністрації повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Судом встановлено, що сторони, за спірним договором оренди землі, дійшли згоди з усіх його істотних умов, які визначені статтею 15 Закону України "Про оренду землі".

Статтею 17 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону; за пунктом 12 Перехідних положень розділу Х ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених пунктів, окрім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Статтею 122 Земельного кодексу України (в редакції на час укладення спірного договору) передбачено повноваження органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у власність або у користування.

Статтею 14 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" врегульовано підстави здійснення місцевими державними адміністраціями повноважень інших органів, зокрема, місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами; передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня в межах, визначених законами України, вправі лише Кабінет Міністрів України.

За статтею 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" актом місцевої державної адміністрації, який видається головою адміністрації, є розпорядження.

Відповідно до приписів статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Підставами для визнання акта недійсним, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Всі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації постійно розміщуються на офіційному сайті районної державної адміністрації, а також копії всіх розпоряджень голови Краснокутської районної державної адміністрації надсилаються на адресу прокурора Краснокутського району та голові Харківської обласної державної адміністрації. Будь-яких зауважень чи заперечень прокурора Краснокутського району та голови Харківської обласної державної адміністрації з моменту видання оскаржуваних розпоряджень до Краснокутської районної державної адміністрації не надходило.

Стаття 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачає право і обов*язок обласної державної адміністрації скасовувати розпорядження голови районної державної адміністрації. Однак оскаржувані розпорядження не були скасовані головою Харківської обласної державної адміністрації.

Згідно статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що одним із способів захисту порушених прав суб'єктів господарювання є, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, серед способів захисту цивільних прав та інтересів судом визначено визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади та органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

До об'єктів, що пов'язані з обслуговуванням жителів територіальних громад, належать такі, що мають призначення щодо забезпечення соціально-економічних, культурних, оздоровчих або інших потреб жителів району, однаковим задоволенням потреб жителів відповідної територіальної громади, для чого органами місцевого самоврядування здійснюється стратегічне планування та прогнозування соціально-економічного розвитку даної території, що супроводжується в тому числі складанням інвестиційного паспорту з відображенням соціально-економічних, культурних, оздоровчих або інших потреб жителів відповідної територіальної громади, необхідність інвестицій та можливі інвестиційні ризики з урахуванням характерних властивостей даної території. Відтак за наслідком будівництва відповідних об'єктів забезпечується необхідний рівень соціально-економічної стабільності, сприяння розвитку тих форм економічної діяльності і зайнятості, які узгоджуються з існуючими ресурсними можливостями громади, покращенню її життєвих стандартів.

Обласні державні адміністрації, згідно з частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин) надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що Київська та Севастопольська міські державні адміністрації надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України)

Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу (частина 3 статті 124 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України, до клопотання про відведення земельної ділянки додаються, передбачені частиною 5 статті 151 Земельного кодексу України документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування.

Не можуть бути прийняті судом до уваги посилання прокурора на порушення відповідачами частини 2 статті 124 та статті 134 Земельного кодексу України, оскільки Законом України від 16 вересня 2008 року № 509-VI було внесено зміни до пункту 1 розділу X "Перехідні положення" Закону України, якими було передбачено надання в оренду земельних ділянок без проведення земельних торгів (аукціонів). З матеріалів справи вбачається, що розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації № 221 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду земельних ділянок було від 15 червня 2006 року, тобто до набрання чинності законом України від 16 вересня 2008 року № 509-VI.

Також, суд не може прийняти до уваги посилання прокурора на порушення відповідачами статті 122 Земельного кодексу України, оскільки згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 1999 року № 391-р. центральним та місцевим органам виконавчої влади у взаємовідносинах з рибницьким та рибальськими, включаючи риболовецькі, господарствами, що займаються риборозведенням, вирощуванням товарної риби, виловом, переробкою та збутом власної рибопродукції (незалежно від організаційно-правових форм) виходити з того, що ці підприємства є сільськогосподарськими товаровиробниками.

Таким чином відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 1999 року № 391-р. підприємці та підприємства, що займаються риборозведенням та вирощуванням риби є сільськогосподарськими товаровиробниками, а тому надання земельних ділянок цим суб'єктам господарювання, відноситься до компетенції районної державної адміністрації.

Правовий статус орендаря земельної ділянки водного фонду, який проводить зариблення, вирощування, вилов риби згідно з чинним законодавством, обумовлений тим, що в цьому випадку у процесі використання на умовах оренди земельної ділянки водного фонду здійснюється підприємницька діяльність, пов*язана з вирощуванням та виловом товарної риби. Згідно із законодавством така діяльність відноситься до сільськогосподасрької, а особа, що її здійснює, має статус сільськогосподарського товаровиробника.

Законом України "Про землеустрій" визначено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Положеннями частини 1 статті 19 Земельного кодексу України, передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Таким чином, частиною першою статті 19 Земельного кодексу України встановлений вичерпний перелік категорій земель України за основним цільовим призначенням. Проте, у межах категорії земель, земельні ділянки поділяються за конкретним цільовим призначенням.

Процедура оформлення права користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності зі зміною її цільового призначення регламентована нормами Земельного кодексу України та Закону України "Про землеустрій".

Так, відповідно частини 2 статті 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зазначена норма Земельного кодексу України кореспондується з положенням статті 50 Закону України "Про землеустрій", якою передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються, зокрема, у разі зміни цільового призначення земельних ділянок.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 в порядку статті 20 Земельного кодексу України був затверджений "Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних", який був чинний на момент здійснення спірних правовідносин.

Пунктом 4-6 зазначеного Порядку встановлено, що проект відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, складається державною або іншою землевпорядною організацією на замовлення власника земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної держадміністрації для прийняття рішення.

Згідно пункту 8 Порядку, районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, передають у власність або користування такі земельні ділянки (пункт 1 частини 2 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (пункт 1 частини 3 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 50 наведеного Закону проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за наявності таких об'єктів); розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Згідно частини 1 та частини 2 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до органу містобудування та архітектури.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження від 08 вересня 2010 року № 313 між Краснокутською районною державною адміністрацією та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 01 червня 2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 18,0138 га, у тому числі: під гідротехнічними спорудами - 0,4025 га., водне дзеркало - 5,4349 га., пасовища - 11,8100 га., болота - 0,3664 га. Вказаний договір зареєстрований у встановленому законом порядку 15 листопада 2011 року за № 00114.

За наявними земельно-обліковими даними, зазначена земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, представлена землями державної власності.

На підставі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації за № 221 від 15 травня 2006 року першому відповідачу був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради.

Вказаний проект землеустрою, розроблений у відповідності до чинного законодавства.

Зазначене суперечить доводам позовної заяви про нерозроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації № 65 від 03 березня 2010 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб в оренди першому відповідачу за межами населенних пунктів на території Козіївської сільської ради..

За змістом статті 93 Земельного кодексу України, орендар набуває права використовувати земельну ділянку та обов'язку сплачувати орендну плату не з прийняття рішення компетентним органом про передачу її в оренду, а з договору оренди землі.

За таких обставин, суд приходить висновку, що спірні розпорядження голови Краснокутської районної адміністрації від 15 червня 2006 року № 221 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради та від 03 березня 2010 року № 65 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради (ненормативні акти), вичерпали свою дію після їх реалізації, шляхом укладеним договором оренди землі.

Відповідно до пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Доводи прокурора щодо нікчемності оспорюваних ним рішень та договору оренди земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, тоді як законами України не встановлено недійсності (нікчемності) договору, укладеного на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке в подальшому визнане судом нечинним.

Згідно частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до норм частини 1 та частини 4 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищевикладене. суд вважає, що будь-яких порушень чинного законодавства в розпорядженні голови Краснокутської районної державної адміністрації № 221 від 15 червня 2006 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду земельних ділянок та розпорядженні голови Краснокутської районної державної адміністрації № 65 від 03 березня 2010 року про затвердження проекту землеустрою відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб за межами населенних пунктів, а також розпорядженні голови Краснокутської районної державної адміністрації № 313 від 08 вересня 2010 року про надання Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки згальною площею 18,0138 га., терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населенних пунктів не вбачається.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає вимоги прокурора необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою у позові, судові витрати у даній справі покладаються на прокурора. Втім, враховуючи звільнення прокурора від сплати судового збору згідно пункту 11 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір у даному випадку стягненню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.05.2015 р.

Суддя П.В. Хотенець