номер провадження справи 30/28/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015 Справа № 908/572/15-г

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» (01103, м. Київ, Залізничне шосе, буд. 6)

до відповідача-1: Приватного підприємства «Славутич-Тара» (юридична адреса: 69006, м.Запоріжжя, пр. Леніна, 187, кв. 33, поштова адреса: 69041, м. Запоріжжя, вул. Мінська, буд. 9, оф. 205)

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «СТС-Сервіс» (юридична адреса: 69041, м. Запоріжжя, вул. Кремлівська, буд. 65, кв.199, поштова адреса 69041, м. Запоріжжя, вул. Мінська, буд. 9, оф. 208)

про солідарне стягнення 183019,67 грн.,

Суддя Кагітіна Л.П.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача - не з'явився, у минулому судовому засіданні - Марусенко Ю.Г., довіреність № б/н від 12.02.2015р.;

від відповідача-1 - Прус С.С., довіреність 1/14 від 05.05.2014р.;

від відповідача-2 - не з'явився;

До господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Ілта» з позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства «Славутич-Тара» 183019,67 грн., в т.ч.: 58383,60 грн. збитків та 124636,07 грн. неустойки.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 509, 526, 530, 549, 599, 610, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 174, 193, 224-225, 230, 292 Господарського кодексу України, ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та умови укладеного договору фінансового лізингу № 236211 від 01.08.2011 р. Вказує, що на виконання умов договору позивачем було передано ПП «Славутич-Тара» шість транспортних засобів марки ТАТА LPT613 строком на 36 місяців, які повинні були повернуті до 30.09.2014 р. За поясненнями позивача, п'ять транспортних засобів були повернуті протягом 21.11.2014 р. - 28.11.2014 р., шостий автомобіль наданий час залишається неповернутим. Вказує, що згідно з п. 6.1 договору ПП «Славутич-Тара» у зв'язку з неповерненням предмета лізингу зобов'язано відшкодувати позивачу залишкову вартість неповернутого майна, що складає 58383,60 грн., та сплатити неустойку в розмірі 41545,35 грн. Також, за твердженням позивача, до сплати належить неустойка за прострочення термінів повернення п'яти автомобілів.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.01.2015 р. порушено провадження у справі № 908/572/15-г, присвоєно справі номер провадження № 30/28/15, розгляд якої призначено на 10.03.2015 р. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та об'єктивного розгляду і вирішення справи по суті.

На підставі ст. 77 ГПК України ухвалою суду від 10.03.2015 р. у зв'язку з неявкою сторін та не поданням сторонами в повному обсязі витребуваних судом документів розгляд справи відкладався на 20.03.2015 р.

Ухвалою від 20.03.2015 р., на підставі ст. 24 ГПК України, за клопотанням позивача до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «СТС-Сервіс» в якості відповідача-2, розгляд справи відкладено на 28.04.2015 р. Розгляд справи №908/572/15-г розпочато заново.

Представник позивача у судовому засіданні 28.04.2015 р. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням додаткових пояснень.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників вдповідача-1 та відповідача-2 розгляд справи відкладено на 18.05.2015 р.

До початку судового засідання від позивача надійшли витребувані судом документи та заперечення на відзив, а також уточнення позовних вимог, в яких позивач просить стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 збитки в розмірі 58383,60 грн. та неустойку в сумі 124636,07 грн., що разом складає 183019,67 грн.

Також, у направленому суду письмовому клопотанні позивач просить розглянути справу без участі його представника у судовому засіданні.

За клопотанням представника відповідача-1 розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив частково з підстав, викладених у відзиві на позов. За доводами відповідача-1, на виконання укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №236211 від 01.08.2011р. транспортні засоби було повернуто власнику після закінчення терміну договору, на підтвердження чого сторонами підписані акти повернення транспортних засобів від 21.11.2014 р. та 28.11.2014 р. Однак, вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7654ОМ червоного кольору, за номером кузова Y6D2721, повернути у визначений договором строк підприємство відповідача-1 не мало можливості, оскільки даний автомобіль весь час з моменту його отримання знаходився на території м. Луганська, яку було визначено районом проведення антитерористичної операції з 07.04.2014р. Враховуючи обставини непереборної сили, що почалися з 07.04.2014р. виконання зобов'язань відповідачем, який проводить господарську діяльність на території Луганської області, м.Луганська, стало неможливим. На підтвердження настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), відповідно до яких неможливе виконання зобов'язань за договором, відповідачем отриманий Сертифікат №3685 Запорізької Торгово-Промислової Палати. Посилаючись на норми ст. 218 ГК України, ст.ст. 263, 617 ЦК України, а також на наданий Запорізькою Торгово-промисловою палатою сертифікат № 3685 про форс-мажорні обставини від 18.03.2015 р., просить суд відмовити у стягненні 58383,60 грн. збитків та неустойки в сумі 41545,35 грн.

Відповідач-2 процесуальним правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, про причини неявки суду не повідомив. Про час та місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином. У письмову відзиві на позов вказує, що з наданих позивачем документів неможливо зробити висновок щодо наявності боргу відповідача-1 за договором лізингу, оскільки з тексту позовної заяви та розрахунку суми позову неможна встановити правильність проведення позивачем розрахунків. Зауважує, що позивачем не надано інформації та доказів щодо щомісячних нарахувань лізингових платежів, з їх розбивкою на відшкодування вартості предмета лізингу, комісії з надання транспортних засобів, нарахованих на вартість транспортних засобів та комісії, що відшкодовує витрати позивача по виконанню угоди, а також не надано жодного акту звіряння розрахунків між позивачем та відповідачем-1. За доводами відповідача-2, за відсутності доказів щодо належного нарахування зобов'язань за лізинговим договором та порядку їх повного або часткового виконання сторонами не можна зробити висновків щодо правомірності застосування позивачем штрафних санкцій. Зважаючи на невиконання позивачем вимог суду та ненадання без поважних причин не витребуваних господарським судом документів, необхідних для вирішення спору, просить залишити позов без розгляду.

Відповідно до підпункту 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 189 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Станом на дату прийняття рішення по даній справі, ухвали господарського суду, зокрема, від 28.04.2015 р. про відкладення розгляду справи на 18.05.2015 р., направлялись учасникам судового процесу за визначеними у позовній заяві та письмових поясненнях, а також в правовстановлюючих документах адресами, відповідачу-2 на адресу: 69041, м.Запоріжжя, вул. Мінська, 9, оф. 208, що співпадає з адресою місцезнаходження відповідача, визначеній у Довідці з ЄДР.

Таким чином, про час та місце слухання даної справи відповідач-2 був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при неподанні відзиву на позовну заяву і витребуваних господарським судом матеріалів справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Згідно зі ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відкладення на підставі ст. 77 ГПК України розгляду справи у разі нез'явлення представника сторони за викликом господарського суду є правом, а не обов'язком суду, і використовується ним, якщо неявка представника сторони перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні.

В даному випадку суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Враховуючи обмеженість розгляду справи визначеними законом процесуальними строками та достатність матеріалів справи для розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача та відповідача-2.

В судовому засіданні 18.05.2015 р. справу розглянуто, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ілта» (Лізигодавцем, позивачем у справі) та Приватним підприємство «Славутич-Тара» (Лізингоодержувачем, відповідачем-1 у справі) було укладено договір фінансового лізингу № 236211 (надалі - Договір).

За визначенням п. 2.1 Договору, підписання сторонами цього договору та підписання Лізингоодержувачем Лізингового Протоколу вважається заявою Лізингоодержувача на отримання від Лізингодавця транспортного засобу з бажаними для Лізингоодержувача споживчими якостями (призначення, колір, комплектація, технічні характеристики та ін.), зазначеними у Лізинговому Протоколі, у фінансовий лізинг на умовах цього договору та є початком строку дії договору.

Згідно з п. 2.2 Договору транспортний засіб вважається взятим Лізингоодержувачем у фінансовий лізинг від Лізингодавця на умовах цього договору з дати підписання акту приймання-передачі (Додатку № 3 до Лізингового договору) Лізингоодержувачем та Лізингодавцем, датою передачі транспортного засобу вважається дата, зазначена в Акті приймання-передачі.

Відповідно до п. 4.6 Договору сторони визнають, що у випадку втрати або знищення транспортного засобу усі умови цього Лізингового договору зберігають чинність.

Згідно з п. 6.1 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб Лізингодавцю не пізніше дати, зазначеної в Акті приймання-передачі, якщо сторони не домовляться про інше. В разі прострочки зазначеної дати, Лізингоодержувач сплатить на користь Лізингодавця неустойку в розмірі:

F= Mp*(N+1),

де F - сума неустойки, Mp - останній черговий лізинговий платіж, N - кількість повних місяців прострочки.

Пунктом 7.1.1 Договору сторонами обумовлено, що Договір припиняє дію у випадку належного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Датою припинення є дата повернення останнього з транспортних засобів, що знаходиться у користуванні Лізингоодержувача.

Додатком № 1.01 - Лізинговий Протокол до договору з фінансового лізингу №236211 від 01.08.2011 р. сторонами узгоджено Транспортні засоби (марка, модель, вартість, кількість - шість ) та Строк лізингу, що становить 36 (тридцять шість) календарних місяців з дня підписання Акту приймання-передачі.

Підписаною та скріпленою печатками підприємств Додатковою угодою від 15.09.2011р. до Додатку № 1.01 - Лізинговий Протокол, сторонами внесено зміни до Графіку Лізингових платежів.

Судом встановлено, що згідно умов Договору та Додатку № 1.01 - Лізингового протоколу від 01.08.2011р. до нього Лізингодавцем передано Лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу строком на 36 календарних місяців шість транспортних засобів марки ТАТА LPT613:

- вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7654ОМ червоного кольору, за номером кузова Y6D2721, згідно акта приймання-передачі від 29.09.2011 р.;

- вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7658ОМ бежевого кольору, за номером кузова Y6D2722, згідно акта приймання-передачі від 29.09.2011 р.;

- вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7653ОМ червоного кольору, за номером кузова Y6D2723, згідно акта приймання-передачі від 29.09.2011 р.;

- вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7651ОМ білого кольору, за номером кузова Y6D2727, згідно акта приймання-передачі від 30.09.2011 р.;

- вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7652ОМ бежевого кольору, за номером кузова Y6D2726, згідно акта приймання-передачі від 30.09.2011 р.;

- вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7656ОМ бежевого кольору, за номером кузова Y6D2725, згідно акта приймання-передачі від 30.09.2011 р.

Також судом встановлено, що 21.11.2014 р. відповідачем-1 було повернуто позивачу два транспортних засобу, та 28.11.2014 р. три транспортні засоби, що знаходилися у користуванні Лізингоодержувача. Наведене підтверджується складеними сторонами Актами повернення транспортного засобу (арк. справи 35-39).

Як вказує позивач, до теперішнього часу шостий автомобіль відповідачем-1 не повернуто.

07.10.2014 р. від відповідача-1 надійшло повідомлення позивачу про те, що з Транспортним засобом ТАТА LPT613 з державним номером АА7654ОМ стався страховий випадок (викрадення автомобіля), що робить неможливим його повернення.

11.12.2014 р. позивачем було направлено відповідачу-1 вимогу за вих. № 587 про сплату протягом семи днів з моменту отримання даного вимоги 99708,86 грн. штрафу та 114596,43 грн. збитків. Доказів відповіді відповідачем-1 на направлену на його адресу вимогу суду не надано.

За доводами позивача, зважаючи на невиконання відповідачем-1 умов договору щодо вчасного повернення предмета лізингу та неповернення одного з транспортних засобів до відшкодування належить залишкова вартість неповернутого майна в сумі 58383,60 грн. та неустойка в розмірі 83090,72 грн.

Солідарне стягнення заявленої суми позивач обґрунтовує укладеним 01.08.2011р. між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТС-Сервіс" (Поручитель) договору поруки №236211/1, предметом якого є зобов'язання поручителя відповідати за своєчасне і повне виконання боржником - ПП "Славутич-Тара" своїх зобов'язань перед кредитором - ТОВ "Ілта" за договором фінансового лізингу №236211 від 01.08.2011р., який укладений між ТОВ "Ілта" та ПП "Славутич-Тара", включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Позовні вимоги про солідарне стягнення з Приватного підприємства «Славутич-Тара» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТС-Сервіс» 183019,67 грн., в т.ч.: 58383,60 грн. збитків та 124636,07 грн. неустойки, є предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), згідно з якою господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на Договорі, який за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Спеціальним нормативним актом, який безпосередньо регулює відносини лізингу, є Закон України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 2 цього Закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її в користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Цим законом встановлюється порядок нарахування та сплати за договором (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних та залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно з ч. 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингоодержувач) передає або зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

З досліджених судом обставин справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за Договором щодо передачі автотранспортних засобів у лізинг відповідачу виконав. Факт передачі предмету лізингу за Договором підтверджується Додатками № 3 до Договору - т актами прийому-передачі транспортних засобів від 29.09.2011 р. та від 30.09.2011 р., за якими лізингоодержувач (відповідач) прийняв у користування предмет лізингу - шість вантажних автомобілів ТАТА LPT613 (промтоварний фургон), перелік яких наведено вище.

Пунктом 6.1 Договору сторони передбачили, що Лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб Лізингодавцю не пізніше дати, зазначеної в Акті приймання-передачі, якщо сторони не домовляться про інше. За змістом підписаних сторонами та скріплених печатками підприємств Актами приймання передачі транспортних засобів, датою повернення визначено 29 та 30 вересня 2014 року.

Як встановлено судом та підтверджено сторонами, з шести транспортних засобів, які знаходилися у користуванні відповідача-1, два автомобілі було повернуто позивачу 21.11.2014 р., три автомобілі - 28.11.2014 р., що підтверджується копіями Актів повернення транспортного засобу, долученими до матеріалів справ. Шостий транспортний засіб - вантажний автомобіль ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7654ОМ червоного кольору, за номером кузова Y6D2721, до теперішнього часу залишається неповернутим.

Згідно із п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Згідно з приписами п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріали справи свідчать, що відповідач свої зобов'язання щодо повернення предмета лізингу у визначений Договором та Додатком № 1.01 - Лізинговий протокол від 01.08.2011р. до нього (36 календарних місяців), всупереч умов Договору та вимог закону, не виконав. Судом встановлено, що один з транспортних засобів залишився взагалі неповернутим, а п'ять автомобілів було повернуто з простроченням обумовленого сторонами строку.

Згідно з п. 6.1 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб Лізингодавцю не пізніше дати, зазначеної в Акті приймання-передачі, якщо сторони не домовляться про інше. В разі прострочки зазначеної дати, Лізингоодержувач сплатить на користь Лізингодавця неустойку в розмірі: F= Mp*(N+1), де F - сума неустойки, Mp - останній черговий лізинговий платіж, N - кількість повних місяців прострочки.

Таким чином, умовами укладеного між сторонами Договору передбачено сплату неустойки в разі прострочення термінів повернення транспортних засобів, переданих у користування.

За змістом позовних вимог, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачем ставиться вимога про солідарне стягнення з відповідачів збитків за неповернутий із лізингу автомобіль у розмірі 58383,60 грн. та неустойки згідно п. 6.1. Договору за порушення термінів повернення автомобіля ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7654ОМ в розмірі 41545,35 грн., а також за прострочення термінів повернення із лізингу п'яти автомобілів по Лізинговому протоколу №1.01 до Договору в розмірі 83090,72 грн.

Слід зазначити, що факт прострочення термінів повернення п'яти автомобілів та сума неустойки в розмірі 83090,72 грн. відповідачем-1 не заперечується.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджується, що п'ять транспортних засобів було повернуто з фінансового лізингу пізніше встановленого Договором та Лізинговим протоколом строку, а саме: згідно з актами повернення транспортного засобу два транспортних засобу - 21.11.2014 р., зі строком повернення до 29.09.2014 р., та три транспортні засоби - 28.11.2014р., зі строком повернення до 30.09.2014 р.

Як вже зазначалося вище, сторони передбачили в п. 6.1 Договору відповідальність Лізингоодержувача за прострочення строків повернення майна із лізингу у вигляді неустойки.

Згідно наданого позивачем розрахунку за прострочення термінів повернення п'яти автомобілів належить: 83090,72 грн. (сума неустойки) = 41545,36 грн. (останній черговий лізинговий платіж за п'ять автомобілів) *1 - кількість повних місяців прострочки + 1 місяць прострочки.

Згідно графіку лізингових платежів, що наводиться у Додатку №1.01 - Лізингового протоколу до Договору, платіж №36 є останнім, він розраховується із коригуванням до долару США (п. 5.2-5.2.3 Лізингового протоколу) і складає 41545,36 грн., що є сумою до сплати за 5 автомобілів. Останній лізинговий платіж по Додатку №1.01 - Лізингового протоколу до Договору був сплачений Відповідачем по рахунку №/9 від 22.09.2014р., що підтверджує банківська виписка 22.10.2014р. Прострочення Відповідача згідно фактичних даних становить 1 повний місяць.

Таким чином, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд знаходить його вірним, складеним відповідно до умов Договору та Лізингового протоколу.

Враховуючи доведеність факту порушення відповідачем-1 строків повернення предмету лізингу та приписи чинного законодавства, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування позивачем 83090,72 грн. неустойки..

Також, суд погоджується з доводами позивача щодо солідарної відповідальності відповідача-1 та відповідача-2, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися зобов'язання частково або в повному обсязі.

За визначенням частини 1 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

При цьому, відповідно до ч. 2. ст. 554, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договором поруки № 236211/1 від 01.08.2011р., укладеним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТС-Сервіс" (Поручителем) передбачено зобов'язання поручителя відповідати за своєчасне і повне виконання боржником - ПП "Славутич-Тара" своїх зобов'язань перед кредитором - ТОВ "Ілта" за договором фінансового лізингу №236211 від 01.08.2011р., який укладений між ТОВ "Ілта" та ПП "Славутич-Тара", включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Отже, відповідач-2 несе повну солідарну відповідальність за зобов'язаннями відповідача-1 згідно із положеннями Договору про фінансовий лізинг та приписами чинного законодавства.

Порядок та підстави припинення зобов'язань передбачені главою 50 Цивільного кодексу України.

Так, статтею 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, за загальним правилом, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Жодні передбачені законом підстави для припинення зобов'язань відповідача-2 за Умовами поруки відсутні.

Отже, відповідач-2 несе повну солідарну відповідальність за зобов'язаннями відповідача-1 згідно із положеннями Договору про фінансовий лізинг та приписами чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд визнає позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 83090,72 грн. неустойки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача-2 щодо ненадання позивачем витребуваних судом доказів, зокрема, інформації та доказів щодо щомісячних нарахувань лізингових платежів, з їх розбивкою на відшкодування вартості предмета лізингу, комісії з надання транспортних засобів, нарахованих на вартість транспортних засобів та комісії, що відшкодовує витрати позивача по виконанню угоди, а також актів звірки розрахунків між позивачем та відповідачем-1, судом відхиляються як необґрунтовані.

Позивачем до матеріалів справи надано всі необхідні для перевірки розрахунків докази. Крім того, відповідно до приписів ст. 21 ГПК України, сторона у справі, яка вважає, що у неї не достатньо інформації для кваліфікованих висновків, має право згідно ст. 22 ГПК України ознайомитися із матеріалами справи. Суд зауважує, що відповідач-2 наполягає на отриманні інформації по щомісячним нарахуванням лізингових платежів з їх розбивкою на складові, для встановлення правомірності нарахування штрафних санкцій позивачем, проте, для встановлення правомірності нарахованих штрафних санкцій йому потрібно лише підтвердити оплату відповідачем-1 останнього лізингового платежу, на який було зараховано неустойку. Як вже наводилося вище, за графіком лізингових платежів згідно Додатку №1.01 - Лізингового протоколу до Договору, платіж №36 є останнім, він розраховується із коригуванням до долару США (п. 5.2-5.2.3 Лізингового протоколу) і складає 41545,36 грн., що є сумою до сплати за 5 автомобілів.

Також позивачем заявлено до солідарного стягнення з відповідачів, за автомобілем, який залишився неповернутим, 58383,60 грн. збитків та 41545,35 грн. неустойки.

За доводами позивача, у зв'язку з порушенням відповідачем-1 своїх зобов'язань щодо повернення об'єкта лізингу ним були понесені збитки в сумі 58383,60 грн., що є залишковою вартістю автомобіля після закінчення строку лізингу - п. 6.1 Додатку № 1.01 - Лізинговий протокол до Договору, згідно з яким після закінчення строку лізингу залишкова вартість кожного транспортного засобу становитиме 58383,60 грн., з урахуванням ПДВ. Розмір неустойки (41454,35 грн.) вирахувано позивачем за визначеною в п. 6.1 Договору формулою, виходячи з останнього лізингового платежу (8309,07 грн.) та чотирьох повних місяців прострочки.

Відповідно до приписів статей 224, 225 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, крім іншого, включаються також витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Аналогічні норми містяться і в ст. 22 Цивільного кодексу України.

При цьому, аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що відшкодування збитків (в контексті нормативного обґрунтування заявлених вимог) є видом відповідальності за правопорушення при здійсненні господарської діяльності. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Як і будь-яка інша юридична відповідальність, господарсько-правова відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність суб'єктів господарських відносин. По-друге, це правосуб'єктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації тощо. Третя підстава - це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами господарсько - правової відповідальності. До них відносяться: наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого (позивача у справі); протиправність поведінки правопорушника; причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками; вина правопорушника.

Виходячи з норм цивільного законодавства, позивач має довести наявність збитків, їх розмір, протиправність поведінки правопорушника та причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та завданими позивачу збитками. Сукупність (склад) чотирьох названих умов утворює юридично-фактичні підстави господарсько-правової відповідальності. Для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків потрібна наявність усіх чотирьох умов.

В даному випадку, позивач вважає, що через неповернення наданого в лізинг автотранспорту, останній зазнав збитки в сумі 58383,60 грн.

При цьому, суд відзначає, що позивач не довів, зокрема, що зазнав збитків внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Висновки суду ґрунтуються на наступному.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014р., Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/а від 07.10.2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Луганську область та м. Луганськ було визначено районом проведення антитерористичної операції з « 07» квітня 2014 року.

Статтею 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Також, ст. 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Пунктом 46 листа Вищого господарського суду від 07.04.2008 року N 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" визначено, що згідно з частиною першою статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. При цьому згідно з пунктом 1 частини першої статті 263 ЦК України під непереборною силою розуміється надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Згідно з частиною другою статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

В даному випадку повернути транспортний засіб у зазначений Договором та Лізинговим протоколом строк ПП «Славутич-Тара» не мало фізичної можливості, оскільки спірний автомобіль весь час, з моменту його отримання, до часу настання форс-мажорних обставин, знаходився на території міста Луганська і, за поясненнями відповідача-1, був закріплений за складом, на території якого підприємством проводилась господарська діяльність зі збору, оброблення (палетації) та відвантаження скляної пляшки пивної, що була у вжитку, контрагентам підприємства.

Також, відповідно до наказу ПП «Славутич-Тара» від 01.06.2014 р., у зв'язку з актами тероризму на території Луганської області та міста Луганська, а також із загрозою життю працівників підприємства господарську діяльність було призупинено до дати закінчення антитерористичної операції.

Таким чином, судом встановлено, що належне виконання відповідачем-1 зобов'язання з повернення автомобілю ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7654ОМ, червоного кольору, за номером кузова У6Б2721, виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Наведене також підтверджується наданим відповідачем-1 Сертифікатом №3685 Запорізької Торгово-Промислової Палати, згідно з яким повернення транспортного засобу за договором фінансового лізингу № 236211 від 01.08.2011 р., а саме вантажного автомобіля ТАТА LPT613 (промтоварний фургон) з державним номером АА7654ОМ червоного кольору, за номером кузова Y6D2721, виконання якого наступило 29.09.2014 р., було неможливим внаслідок настання обставин непереборної сили, дата закінчення яких є невизначеною.

З огляду на вищевикладене, слід відзначити, що під час розгляду даної справи судом не встановлено наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, за яке встановлена відповідальність у вигляді зобов'язання відшкодувати майнову шкоду (збитки). Позивач не довів, що зазнав збитків внаслідок протиправної поведінки відповідача. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками відсутній. Вина відповідача не доведена. Тобто, елементи складу цивільного правопорушення відсутні.

За наведених обставин суд не вбачає також підстав для стягнення неустойки, яка пов'язана з неповерненням шостого автотранспорту. В даному випадку за визначеним позивачем терміном прострочення вина відповідача відсутня.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів 58383,60 грн. збитків та 41545,35 грн. неустойки, які пов'язані з неповерненням транспортного засобу, слід відмовити.

Доводи позивача щодо недоведеності настання форс-мажорних обставин спростовуються вищенаведеним.

Відносно посилання позивача на норми ч. 2 ст. 205 ГК України, то самим позивачем у позовній заяві зазначається, що 07.10.2014 р. від відповідача-1 йому надійшло повідомлення про те, що з Транспортним засобом ТАТА LPT613, державний номер АА7654ОМ, стався страховий випадок (викрадення автомобіля), що робить неможливим його повернення.

Позивач вказує, що неодноразово офіційними листами звертався до всіх своїх контрагентів, включаючи відповідача-1, із рекомендаціями вивезення автомобілів із Луганської та Донецької області, а у випадку залишення їх на даних територіях повідомляв про прийняття ризиків по експлуатації та їх зберіганню. До матеріалів справи позивачем надано копію листа № 548 від 14.11.2014 р., адресованого відповідачу-1. Отже, на час направлення листа форс-мажорні обставини вже існували.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення ант терористичної операції» від 02.09.2014 №1669-VII проведення антитерористичної операції розпочато з 14.04.2014р. Тобто форс-мажорні обставини в Луганській та Донецькій областях розпочалися саме з цієї дати (на що наголошує і сам позивач).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Статтями 42, 43 ГПК України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Оскільки позивачем доведено правомірність заявлених позовних вимог лише частково, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Отже, з підстав зазначених вище, вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 неустойки за порушення термінів повернення транспортних засобів із лізингового користування підлягають задоволенню частково - в сумі 83090,72 грн. В решті позовних вимог (58383,60 грн. збитків та 41545,35 грн. неустойки) суд відмовляє з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за позовом покладаються солідарно на відповідача-1 та відповідача-2 в межах задоволених судом вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 45, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» (м. Київ) про солідарне стягнення з Приватного підприємства «Славутич-Тара» (м. Запоріжжя) та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТС-Сервіс» (м. Запоріжжя) задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Приватного підприємства «Славутич-Тара» (юридична адреса: 69006, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 187, кв. 33, поштова адреса 69041, м. Запоріжжя, вул. Мінська, буд. 9, оф. 204; ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТС-Сервіс» (юридична адреса: 69041, м. Запоріжжя, вул. Мінська, буд. 9, оф. 208; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» (01103, м. Київ, Залізничне шосе, буд. 6, ) 83090 (вісімдесят три тисячі дев'яносто) грн. 72 коп. неустойки та 1661 (одна тисяча шістсот шістдесят одна) грн. 82 коп. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя Л.П. Кагітіна

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання. Рішення оформлене у повному обсязі та підписане згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 25.05.2015 р.