ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Справа № 910/25469/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Кота О.В., Євсікова О.О., Саранюка В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Вектор Фарма"
на рішення та постановугосподарського суду міста Києва від 04.12.2014 Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015
у справі№ 910/25469/14
за позовом до проТовариства з обмеженою відповідальністю "Вектор Фарма" Міністерства охорони здоров'я визнання недійсним пункту 7.2 договору про закупівлю товарів
за участю представників сторін:
позивача: відповідача:Кохановський В.В. не з'явились

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вектор Фарма" (далі - ТОВ " Вектор Фарма ") звернулось до господарського суду з позовом до Міністерства охорони здоров'я про визнання недійсним частини пункту 7.2 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 30/13/188/21-24 від 24.05.2013, укладеного між ними.

Рішенням господарського суду господарського суду міста Києва від 04.12.2014 (суддя Ковтун С.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 (судді Отрюх Б.В., Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.), в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ТОВ " Вектор Фарма " звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 24.05.2013 між Міністерством охорони здоров'я (замовником) та ТОВ "Вектор Фарма" (постачальником) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 30/13/188/21-24, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується у 2013 році поставити інструменти і прилади медичні, хірургічні та стоматологічні, зазначені в специфікації (додаток 1) (далі - товар), а замовник - оплатити такий товар на умовах цього Договору (далі - Договір).

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що у випадку затримки поставки товару понад термін, встановлений пунктом 5.1 Договору, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки товару, а за прострочення понад 30 календарних днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого (неприйнятого) товару, а у разі здійснення попередньої оплати постачальник, крім сплати зазначених штрафних санкцій, повертає замовнику кошти з урахуванням індексу інфляції.

У статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись з позовом до суду позивач просив визнати недійсним пункт 7.2 Договору в частині сплати постачальником замовнику пені у розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки товару. Позивач стверджував, що вказана умова суперечить приписам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", відповідно до яких даний вид відповідальності може застосовуватись лише до грошових зобов'язань.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Частина друга статті 231 ГК України є спеціальною нормою щодо визначення виду та розміру штрафних санкцій, який застосовується до господарських зобов'язань, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються.

З аналізу вказаної статті не вбачається, що положення абзацу 3 частини статті 231 ГК України застосовуються лише до грошових зобов'язань.

Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 у справі № 903/610/13.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що визначення пені у розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки товару не суперечить актам цивільного законодавства.

Враховуючи, що відповідно статей 33, 34 ГПК України позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу визнання спірної частини Договору недійсною, суди дійшли правомірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що господарськими судами в порядку статті 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Вектор Фарма" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду господарського суду міста Києва від 04.12.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 у справі № 910/25469/14 залишити без змін.

Головуючий суддя: О. Кот

судді: О. Євсіков

В. Саранюк