ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.05.15р. Справа № 904/2485/15
За позовом Управління пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Якименко О.В. - представник, довіреність №2224-О від 01.08.2013 року

СУТЬ СПОРУ:

Управління пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач вказує на те, що 05.09.2014 року Варфоломеєву О.П. відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було призначено пенсію по інвалідності в розмірі 949,00 грн. Пенсія нараховувалася на поточний/картковий рахунок одержувача який був відкритий в ПАТ КБ "Приватбанк". 29.10.2010 року Варфоломеєв О.П. помер, про що свідчить запис в книзі реєстрації актів про смерті №9 від 30.10.2014 року. 03.11.2014року за № 1753/04-04-59/30 управління з координації контролю за виплатою пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повідомило ПАТ КБ "Приватбанк" про смерть пенсіонера та повернення грошових коштів. Однак, у порушення умов договору, як стверджує Позивач, ПАТ КБ «Приватбанк» повернув лише частину суми, що надійшла на рахунок померлого, решту 474,24грн. Відповідач зарахував у рахунок погашення кредитної заборгованості пенсіонера.

Відповідач надав відзив на позов, в задоволенні позовних вимоги просить відмовити з посиланням на те, що ним були виконані умови параграфу 4 статті 8 договору № 22 від 04.01.2010 року щодо повернення банком органу Фонду за їх письмовим розпорядженням суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, не пізніше наступного дня надходження відомостей про смерть одержувача за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера, умови пункту 13 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, пункту 22.9 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу сторонами не подавалось.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні 25.05.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2010 року між Управлінням Пенсійного фонду України в Полтавсій області (надалі - Фонд), та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - Банк) укладений договір № 22, за умовами якого Банк виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999р. № 1596 (з наступними змінами) (далі - Порядок).

Відповідно до параграфу 2 статті 1 цього договору Банк виконує функції зазначені у параграфі 1 статті 1 цього Договору в усіх районах, містах, районах у містах Полтавської області.

Згідно параграфу 6 статті 1 та параграфу 2 статті 3 договору Управління Пенсійного фонду зобов'язується, зокрема, забезпечити перерахування коштів на виплату пенсій та грошової допомоги, що фінансуються з коштів фонду, на рахунки установ Банку в період з 4 по 25 число поточного місяця, але не пізніше ніж за один операційний день до встановленої дати виплати, а Банк - забезпечити через свої територіальні органи перерахування коштів на виплату грошової допомоги та інших виплат на рахунки установ банку протягом місяця за датами у межах виплатного періоду, але не пізніше ніж за один операційний день до встановленої дати виплати.

05.09.2014 року Варфоломєєву Олександру Петровичу відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було призначено пенсію по інвалідності. Розмір пенсії становив 949 грн.

29.10.2014 року Варфоломєєв О.П. помер, факт смерті зареєстрований 30.10.2014 року про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблений запис №9, але розмір пенсії в сумі 949 грн. за листопад 2014 року Варфоломєєву О.П. було перераховано на його картковий рахунок який був відкритий ПАТ КБ "Приватбанк".

03.11.2014року за № 1753/04-04-59/30 управління з координації контролю за виплатою пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повідомило відповідача про смерть вищевказаного пенсіонера та повернення грошових коштів.

Листом № 20.1.0.0/7-20141105/267: від 07.11.2014 року та листа № 20.1.0.0/7-20141202/3165 від 03.12.2014 р. відповідачем частково повернуто кошти в сумі 474,50 грн., та 0,26 грн.

Залишок в сумі 474,24 грн. не було повернуто позивачу з посиланням відсутність коштів на рахунку.

16.01.2015року позивач звернувся до відповідач з метою отримання інформації про осіб які зняли кошти з рахунку клієнта банку після його смерті.

Листом № 20.1.0.0/7-20150129/1997 від 29.01.2015року відповідач повідомив позивача, що дана інформація становить банків таємницю.

12.02.2015 року позивач звернувся до Лубенського МВ УМВС України в Полтавській області з заявою про встановлення осіб які не правомірно отримали пенсію після смерті Варфоломеєва О.П. та притягнення їх до відповідальності.

Відповідно до висновку Лубенської МВ УМВС України в Полтавської області встановлено, що кошти після смерті пенсіонера списано автоматично в рахунок простроченої заборгованості на кредитну картку відповідача

Господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд

У ч. 1 ст. 1067 ЦК України закріплено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п.п. 1.38, 1.39 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом; списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004, власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд (п. 1.6 Інструкції).

Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції (п. 1.7 Інструкції).

У ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З вищенаведеного вбачається, що право власності на кошти, які знаходяться на рахунку, відкритому у банку, належить власнику цього рахунку.

Окрім того, банк не має права на суму коштів, що знаходяться на рахунку фізичної особи, не є набувачем спірних страхових коштів, а лише вчиняє дії по обслуговуванню рахунка клієнта, а обов'язок банку здійснити дії щодо особового рахунку клієнта (в тому числі списати кошти з особового рахунку клієнта) виникає лише у визначених законодавством випадках.

Положення ч. 2 ст. 1071 ЦК України визначає обов'язок банку виконати судове рішення, прийняте за наслідками захисту прав стягувача щодо особи - володільця рахунку та отримувача грошових коштів незалежно від волевиявлення володільця рахунку; задовольняючи позов про спонукання банку до виконання цивільного обов'язку, сторонами не було надано, а судами не досліджувались докази у підтвердження існування такого рішення щодо володільця рахунку, порушення банком прав позивача невиконанням цього рішення, не вказали матеріально-правових підстав для здійснення банком на користь позивача дій щодо особового рахунку клієнта, як цивільного обов'язку банку, що виник на час звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.06.2015 року

Суддя С.В. Мартинюк