ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Справа № 914/4262/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П.

Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства "Торгівельно- логістичний центр" м. Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 03.03.2015 р.

у справі № 914/4262/14

за позовом приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" м. Львів

до відповідача-1 державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, м. Київ

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" м. Львів

про стягнення 309421,16 грн. заборгованості за договором відповідального зберігання

№ 07/01 від 01.07.2013 р.

за участю представників сторін від:

позивача: Майстришин С.Р.- за довіреністю б/н від 01.10.2014р.

відповідача-1: Холодар К.В. - за довіреністю вих..№ 15 від 30.01.2015р.;

відповідача-2: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.03.2015р. (суддя Кидисюк Р.А.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що укладеним між сторонами договором не визначено чіткий порядок оплати вартості наданих послуг зберігання, зокрема, строк оплати, підтвердження факту надання послуг. На підтвердження факту надання послуг зберігання в 2014 р. позивачем до матеріалів справи долучено не підписані зі сторони відповідача-1 акти надання послуг, а тому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання послуг зберігання.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що ні сторони за договором зберігання, ні законодавець не ставлять фактичне виконання обов'язку зберігача в залежність від підписання чи не підписання акту надання послуг. Для чинності договору зберігання необхідне реальне передання речі на зберігачу. Факт наявності майна на зберіганні, його фактичне зберігання і є підтвердженням реального виконання обов'язку зберігача за договором. А тому, стверджує позивач, посилання суду на акти наданих послуг, які не підписані з боку відповідача як на факт недоведеності надання послуг зберігання суперечить нормам Цивільного кодексу України.

Апелянтом також подано додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що відповідно до листа від 16.12.2013 р., позивачем погоджено продовжити термін дії договору зберігання за умови зазначення вартості послуг із зберігання 25 000 грн. без ПДВ за один місяць зберігання. Однак, при підготовці додаткової угоди №1 від 30.12.2013 р. було пропущено словосполучення: «за один місяць зберігання майна». На підтвердження цього, скаржником на вимогу ухвали суду від 07.05.2015 р. подано листи, в яких узгоджується вказана ціна за договором, а саме: 25000 грн. за один місяць. Крім цього, відповідачем-1 25.02.2014 р. було здійснено часткову оплату вартості послуг із зберігання згідно акту №1 від 31.01.2014 р. у сумі 25 000 грн. Щодо відсутності строку оплати за договором, то скаржник зазначає, що необхідно застосовувати ч.2 ст.530 ЦК України.

Відповідачем-1 подано відзив на апеляційну скаргу, якому просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що Домарницького В.Р. не було уповноважено підприємством на укладення правочинів щодо передачі майна на відповідальне зберігання. Крім цього, відповідач-1 зазначає, що одним з можливих підтверджень надання зберігачем послуг зберігання є акт виконаних робіт (наданих послуг), підписаний зберігачем та поклажодавцем. Водночас, договором №07/01 від 2013 р. не визначений чіткий порядок оплати вартості наданих послуг зберігання, зокрема, строк оплати та підтвердження факту надання послуг.

Відповідачем-2 подано клопотання про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, 01.07.2013 р. між державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та приватним підприємством «Торгівельно-логістичний центр» укладено договір відповідального зберігання №07/01, предметом якого є зберігання майна (Сортувальний комплекс МСЛ-1/50, інвентарний номер 104-3505 та прес пакетувальний канальний AVERMANN AVOS 88, серійний номер 60173S) за адресою м. Львів, вул. Конюшинна, 30.

Відповідно до п.п. 1.4., 6.1 вказаного договору, вартість послуг із зберігання майна за цим Договором становило 20000,00 (двадцять тисяч) гривень в місяць без ПДВ.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скраплення печатками сторін та діє до 31.12.2013 р.

01.07.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Газенергокомплект» та приватним підприємством «Торгівельно-логістичний центр» укладено договір поруки, відповідно до якого, відповідач-2 в порядку передбаченому у ст.ст. 553-559 ЦК України виступив поручителем перед позивачем щодо виконання відповідачем-1 зобов'язань по оплаті послуг зберігання майна із відшкодуванням збитків, що виникли на підставі договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р.

Відповідно до п.2.2. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання боржником по оплаті за надані послуги в межах ліміту відповідальності поручителя, а саме у розмірі, що дорівнює 0,1 % від заборгованості боржника.

В подальшому, відповідачем-1 було надіслано лист №1600-1/011 від 12.12.2013 р. на адресу позивача щодо можливості продовження терміну дії договору зберігання до 31.12.2014 р.

У відповідь на вказаний лист, позивачем надіслано лист-відповідь №16/12 від 16.12.2013 р., в якому повідомив про можливість продовження терміну дії договору, однак, за умови, що вартість послуг із зберігання майна за договором відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р. становитиме 25 000, 00 грн. без ПДВ за один місяць зберігання.

Сторонами не заперечується факт надіслання та отримання вказаних листів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що такі листи подані в суд першої інстанції не були, і лише в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 07.05.2015 р. відповідач-1 наголосив на тому, що в додатковій угоді було передбачено оплату за договором « 25000 грн.» без вказівки, що це сума за місяць надання послуг зі зберігання. Водночас, позивач стверджував, що сума, яка узгоджена між сторонами становить: 25 000 грн. за місяць надання послуг зі зберігання, що підтверджується листами між сторонами.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає за можливе прийняти вказані листи в порядку ст.101 ГПК України.

В подальшому, 30.12.2013 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до цього ж договору, в п.1 якої зазначили, що п.1.4 договору необхідно викласти в такій редакції: «Вартість зберігання майна за цим договором становить 25 000,00 грн. без ПДВ».

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору позивач надав відповідачу-1 послуги по зберіганню майна, за період з 01.07.2013 р. до 01.11.2014 р. на загальну суму 370000 (триста сімдесят тисяч) гривень 00 коп., на підтвердження чого долучив до матеріалів справи наступні акти надання послуг: №29 від 31.07.2013 р. на суму 20000,00 грн., №30 від 31.08.2013 р. на суму 20000,00 грн., №31 від 30.09.2013 р. на суму 20000,00 грн., №34 від 15.10.2013 р. на суму 20000,00 грн., №37 від 15.11.2013 р. на суму 20000,00 грн., №40 від 31.12.2013 р. на суму 20000,00 грн., №1 від 31.01.2014 р. на суму 25000,00 грн., №5 від 28.02.2014 р. на суму 25000,00 грн., №6 від 31.03.2014 р. на суму 25000,00 грн., №7 від 30.04.2014 р. на суму 25000,00 грн., №8 від 31.05.2014 р. на суму 25000,00 грн., №9 від 30.06.2014 р. на суму 25000,00 грн., №11 від 31.07.2014 р. на суму 25000,00 грн., №24 від 31.08.2014 р. на суму 25000,00 грн., №27 від 30.09.2014 р. на суму 25000,00 грн., №28 від 31.10.2014 р. на суму 25000,00 грн.

При цьому, останні акти від 31.01.2014 р. по 31.10.2014 р. відповідачем-1 не підписані.

Разом з тим, як підтверджується матеріалами справи, відповідач-1 після укладення додаткової угоди частково оплатив вартість наданих послуг на суму 160 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які долучені до матеріалів справи (а.с.169).

04.07.2014 р. та 28.07.2014 р. позивачем надіслано відповідачу листи-вимоги про сплату заборгованості за договором в семиденний термін від дня отримання листа-вимоги. Однак вказані претензії залишені відповідачем-1 без задоволення, що і стало підставою звернення до суду.

Відтак, позивач з врахуванням збільшення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача-1 суму 309 421, 16 грн., з яких: суму основного боргу в розмірі 285 000,00 грн., суму інфляційних нарахувань в розмірі 21 715,00 грн., сума 3% річних в розмірі 2 706,16грн., а також з відповідача-2 суму у розмірі 309,42 грн.

При прийнятті постанови судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до ст. ст. 193, 265 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст.901, ч.1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з предмету укладених договорів, яким є зберігання майна, такі договори є договорами про надання послуг.

Виходячи з правової природи договорів про надання послуг, такі споживаються в процесі вчинення певних дій або здійснення діяльності. Тобто, такі договори не мають матеріалізованого результату. Колегія суддів звертає увагу також на те, що вказаними договорами також не обумовлено складання будь-яких актів про надання послуг. А наявні складені акти на частину наданих послуг - це волевиявлення сторін, що не передбачене як обов'язкове ні чинним законодавством України, ні умовами договорів.

Натомість Цивільний кодекс України встановлює обов'язок поклажодавця оплатити виконавцеві послугу зберігання в розмірі та в строки, визначені договором. Таким чином, головною умовою для отримання плати за договором зберігання є власне надання таких послуг зберігання.

А тому, місцевий господарський суд прийшов до помилкового висновку, що оскільки акти про надання послуг не підписані відповідачем-1, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Разом тим, оскільки умовами вказаного договору не передбачено строки здійснення оплати за договором, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

У відповідності до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, виходячи з того, що зазначеним договором строк виконання зобов'язання не встановлений, до правовідносин між сторонами необхідно застосовувати ч.2 ст.530 ЦК України.

А отже, відповідач-1 повинен був здійснити оплату за договором через 7 днів з моменту заявленої вимоги кредитором, тобто зберігачем у даному випадку.

З огляду на викладене, посилання відповідача-1 на те, що договором не визначений чіткий порядок оплати вартості наданих послуг зберігання, зокрема, строк оплати та підтвердження факту надання послуг, а тому, у нього немає обов'язку для оплати послуг, є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлені спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу:- в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо; - в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. За необхідності суд може зажадати від учасника судового процесу подання відповідної заяви, клопотання, пояснення в письмовій формі. Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, після надіслання відповідачем-1 пропозиції щодо продовження договору зберігання, позивач надав лист-відповідь, в якому погодився на продовження, однак після внесення змін в договір в частині збільшення плати за надання послуг зберігання, а саме: вартість послуг із зберігання майна за договором відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р. становитиме 25 000, 00 грн. без ПДВ за один місяць зберігання.

Таким чином, оскільки після отримання вказаного листа позивача, відповідач-1 не заперечив щодо внесення зазначених змін у договір, можна вважати, що він прийняв пропозицію позивача. Тобто, вказане свідчить про визнання відповідачем-1 зміни умови договору в частині оплати, а саме: вартість за вказаним договором становить 25 000 грн. на місяць. До такого висновку суд апеляційної інстанції також прийшов з огляду на те, що у п.1. додаткової угоди, якою внесено зміни у п.1.4 договору зберігання, не зроблено посилання на те, що це оплата за надання послуг зберігання за рік.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи в укладеній між сторонами додатковій угоді № 1 від 30.12.2013 р. до цього ж договору, сторони в п.1 визначили, що п.1.4 договору необхідно викласти в такій редакції: «Вартість зберігання майна за цим договором становить 25 000,00 грн. без ПДВ».

А тому, в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відвовідач-1 зазначає, що позивач та відповідач погодили, що загальна вартість послуг за договором зберігання №07/01 від 01.07.2013 р. становить 25 000 грн. Крім цього, зазначає, що сплата відповідачем-1 26.02.2014 р. та 07.04.2014 р. вартість послуг за вказаним договором є помилково сплаченими, у зв'язку з чим, на даний момент готується позовна заява до суду про стягнення таких коштів.

У зв'язку з цим, судова колегія враховує таке.

Відповідачем-1 було здійснено часткову оплату боргу 26.02.2014 з зазначенням призначення платежу: згідно договору зберігання та актів №31 від 30.09.2013 р., №29 від 31.07.2013 р., №30 від 31.08.2013 р., №34 від 15.10.2013 р., №37 від 15.11.2013 р., №40 від 31.12.2013 р. та №1 від 31.01.2014 р.

Крім цього, відповідач-1 сплатив заборгованість 07.04.2014 р., що підтверджується платіжним доручення, в якому призначення платежу вказано: за договором зберігання згідно рах. №10 від 03.02.2014 р.

Необхідно зазначити, що у даному випадку, необхідно зазначений номер рахунку вважати технічною помилкою, оскільки, в матеріалах справи знаходиться рахунок №12 від 03.02.2014 р.

З огляду на вищевикладене, випливає, що оплата заборгованості за договором зберігання у сумі 160 000 грн. після укладення додаткової угоди, якою нібито вартість за договором зберігання становить 25 000, 00 грн. за весь рік, відповідач-1 визнав, що оплата за договором становить 25 000 грн. за місяць.

Крім цього, апеляційний господарський суд зазначає, що до моменту набрання законної сили рішенням суду про повернення помилково сплачених коштів, твердження відповідача-1 про помилковість їх перерахування, не може братися до уваги при вирішенні спору. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, такі платежі були здійснені неодноразово, з призначенням платежу на виконання конкретного договору.

Колегія суддів також зазначає, що твердження відповідача-1 про те, що Домарницького В.Р. не було уповноважено підприємством на укладення правочинів щодо передачі майна на відповідальне зберігання, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно ст..241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Виходячи з вищевикладеного, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки (печаток) на документі, що має письмову форму, в даному випадку, на договорі. Окрім цього, частково погашена заборгованість відповідачем-1 свідчить про схвалення даного правочину.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо основної заборгованості в розмірі 285 000,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача-1 інфляційних втрат та 3% річних, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, то такий здійснений вірно, а відтак, суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) в частині стягнення суми інфляційних нарахувань в розмірі 21 715,00 грн. та 3% річних в розмірі 2 706,16 грн. обґрунтованими.

Таким чином, до стягнення з відповідача-1 підлягає до стягнення сума у розмірі 309 421, 16 грн., з яких: з яких: 285 000,00 грн. основного боргу, 21 715,00 грн. інфляційних нарахувань, 2 706,16 грн. 3% річних.

Враховуючи, п.2.2 вищезазначеного договору поруки щодо відповідальності в межах 0,1 % від заборгованості боржника, то з відповідача-2 підлягає до стягнення сума в розмірі 309, 42 грн.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення суду необхідно скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При скасуванні рішення суду проводиться новий розподіл судових витрат на підставі ст.49 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-2 виступає поручителем за зобов'язаннями боржника, тобто за відповідача-1. При цьому, відповідно до п.2.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання боржником по оплаті за надані послуги в межах ліміту відповідальності поручителя, а саме у розмірі, що дорівнює 0,1 % від заборгованості боржника.

Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає до стягнення з відповідача-1 в розмірі 3 091,13 грн. та з відповідача-2 в розмірі 3, 09 грн.

Львівський апеляційний господарський суд,

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства «Торгівельно - логістичний центр», м. Львів задовольнити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 03.03.2015 р. у справі №914/4262/14 скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Стягнути з державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (02090 м.Київ, вул. Лобачевського, 23-в, МФО 820019, ) на користь приватного підприємства «Торгівельно- логістичний центр» (79053 м.Львів, вул.В.Великого, 16, МФО 339555, ) 309 421, 16 грн., з яких: 285 000,00 грн. основного боргу, 21 715,00 грн. інфляційних нарахувань, 2 706,16 грн. 3% річних.

4. Стягнути з державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (02090 м.Київ, вул. Лобачевського, 23-в, МФО 820019, ) на користь приватного підприємства «Торгівельно- логістичний центр» (79053 м.Львів, вул.В.Великого, 16, МФО 339555, ) 3 091, 13 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Газенергокомплект» (79026 м.Львів, вул. А.Лазаренка, 1а, МФО 380054, ) на користь приватного підприємства «Торгівельно- логістичний центр» (79053 м.Львів, вул.В.Великого, 16, МФО 339555, ) 309, 42 грн. заборгованості за договором поруки.

6. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Газенергокомплект» (79026 м.Львів, вул. А.Лазаренка, 1а, МФО 380054, ) на користь приватного підприємства «Торгівельно- логістичний центр» (79053 м.Львів, вул.В.Великого, 16, МФО 339555, ) 3,09 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Господарському суду Львівської області видати накази на виконання даної постанови.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

8. Матеріали справи скерувати до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.05.2015р.

Головуючий суддя Матущак О.І.

Судді Дубник О.П.

Скрипчук О.С.