КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 910/27123/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За розглядом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2015р. у справі № 910/27123/14 (суддя Морозов С.М.)

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма»

до Міністерства охорони здоров'я України

про стягнення 3% річних (67 056, 64 грн.)

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник): Петренко Д.М. (довіреність від 16.10.2014р.);

від відповідача: Дяк Ю.М. (довіреність № 14.02/25 від 29.12.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2015р. відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 67 056, 64 грн..

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2015р. прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма», у якій позивач просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2015р. по справі № 910/27123/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» до Міністерства охорони здоров'я України та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Склад суду по розгляду апеляційної скарги у справі змінювався, ухвалою суду від 09.04.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» прийнято до провадження колегією у зміненому складі, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні 20.05.2015р..

В апеляційній скарзі зазначено про неврахування судом першої інстанції судової практики з подібного питання, а саме постанови Вищого господарського суду України від 25.12.2014р. у господарській справі № 914/3188/14, де суд касаційної інстанції посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 і постанови Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446, від 08.11.2010 у справі № 4/719 та від 15.11.2010 у справі № 4/720 вказав, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність відповідача та не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

За твердженнями апелянта, беручи до уваги неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань передбачених договором, що не заперечується останнім та наведені правові позиції вищих судових інстанцій, які судом першої інстанції невраховані, можливо дійти висновку, що застосування інфляційних втрат в розмірі 3% річних є правомірним, а відсутність бюджетних коштів, яка не доведена належними доказами, не звільняє відповідача від відшкодування матеріальних втрат апелянта від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

За розглядом матеріалів справи, при дослідженні наявних доказів, враховуючи пояснення представників сторін та доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, судом відзначається про наявність підстав для часткового скасування судового рішення при врахуванні наступного.

Матеріалами справи підтверджено, не заперечується сторонами та встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції, що 24 травня 2013 року між Міністерством охорони здоров'я України, як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма», як постачальником було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №30/13/188/21-24, згідно п. 1.1. якого позивач зобов'язався у 2013 році поставити інструменти і прилади медичні, хірургічні та стоматологічні, зазначені в Специфікації (Додаток №1), (далі - товар), а відповідач оплатити такий товар на умовах цього Договору. Закупівля товару здійснюється за рахунок коштів державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 2301400 «Забезпечення медичних заходів окремих державних програм та комплексних заходів програмного характеру» за напрямом «Централізована закупівля лікарських засобів та виробів медичного призначення для закладів охорони здоров'я для забезпечення лікуванням хворих із серцево-судинними та судинно-мозковими захворюваннями». Товар постачається уповноваженому підприємству відповідача: Державне підприємство для постачання медичних установ «Укрмедпостач» (Уповноважене підприємство), з метою подальшої його поставки до закладів охорони здоров'я.

В силу укладення між сторонами договору, відповідно до п.1 ст. 174 Господарського кодексу України виникли господарські зобов'язання визначені договором поставки, регулювання якого на законодавчому рівні визначено параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу України та у главі 54 Цивільного кодексу України.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2013 року (п. 10.1 договору).

Додатком № 1 є специфікація до договору у якій визначено предмет закупівлі, вказано назви товарів, його виробників, кількість та ціну.

До договору сторонами вносились зміни про що укладались додаткові угоди № 1 від 26.07.2013р., № 2 від 24.12.2013р., № 3 від 30.12.2013р., № 4 від 28.05.2014р..

Додатковою угодою №3 від 30.12.2013р. сторонами продовжено дію договору до 01.06.2014р., згідно з п. 7.14 договору із змінами внесеними додатковою угодою № 4 від 28.05.2014р., закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності та виконання зобов'язань за цим договором, включаючи виконання зобов'язань щодо поставки та оплати товару на суму 7 293 402 грн., без ПДВ, у 2014 році.

Виконання договору в частині поставки товару загальною сумою 7 293 402 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних:

- № ВН-0004 від 31.01.2014р. на суму 7 192 890,00 грн.;

- № ВН-0008 від 10.02.2014р. на суму 100 512,00 грн.

Розрахунок за отриманий товар проведено згідно платіжних доручень № 6192 від 02.06.2014р. на суму 100 512,00 грн., № 6193 від 02.06.2014р. на суму в розмірі 7 192 890 грн. (платежі проведено 03.06.2014р. згідно відмітки банку на платіжних дорученнях).

Посилаючись на порушення строків, у які мало бути здійснено оплату товару у відповідності з умовами договору (п. 4.2), позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача суму 3 % річних - 67 056, 64 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2 договору про закупівлю товарів № 30/13/188/21-24 від 24.05.2013р. передбачено, що оплата здійснюється замовником протягом семи робочих днів після поставки товару на склад уповноваженого підприємства, за повідомленням уповноваженого підприємства про таку поставку, у разі відсутності фінансування - після поставки товару, по мірі надходження фінансування з Державного бюджету України.

Факт прострочення виконання зобов'язань відповідача щодо проведення оплати поставленого товару за накладними № ВН-0004 від 31.01.2014р. (поставка на суму 7 192 890,00 грн.), № ВН-0008 від 10.02.2014р. (поставка на суму 100 512,00 грн.) виходячи з умов договору про погодження оплати у строк 7 робочих днів підтверджується матеріалами справи.

Оплату поставленого товару проведено відповідачем 03.06.2014р., тобто мало місце прострочення:

- на 111 днів у відношенні поставки від 31.01.2014р. на суму 7 192 890,00 грн. (оплата мала бути проведена 11.02.2014р. включно);

- на 103 дні у відношенні поставки від 10.02.2014р. на суму 100 512,00 грн. (оплата мала бути проведена 19.02.2014р.).

Підставою виникнення обов'язку відповідача здійснити оплату поставленого товару, є договір укладений з позивачем 24.05.2013р. (ст. 626 ЦК України), а зобов'язання провести оплату має виконуватись відповідно до погоджених таким договором умов та встановлених вимог чинного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Таким чином, первинні документи, складені сторонами при виконанні договору № 30/13/188/21-24 від 24.05.2013р., а саме, наявні в матеріалах справи видаткові накладні, згідно положень ст. 43 ГПК України є належними доказами підтверджуючими обов'язок відповідача на підставі договору здійснити оплату товару у строк погоджений договором.

В силу положень ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

З урахуванням приписів ст. 538, 629 ЦК України, посилання відповідача на обставини відсутності бюджетного фінансування не є підставою вважати таким, що не настав строк виконання зобов'язань по оплаті поставленого товару, оскільки строки розрахунків сторонами чітко визначені у п. 4.2 договору.

Обов'язок виконання договору не залежить від наявності вини щодо неможливості його виконання, а як правильно встановлено судом першої інстанції договором, укладеним між сторонами, не передбачено умов попередньої оплати товару, відповідно положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за якими, у разі здійснення закупівлі за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів замовник має право передбачати у договорах про закупівлю здійснення попередньої оплати відповідно до вимог бюджетного законодавства, не застосовуються у спірних відносинах.

З урахуванням наведеного, помилковими є посилання суду першої інстанції на положення бюджетного законодавства, оскільки проведення оплати поставлених за договором товарів по строку визначеному договором є обов'язком замовника (п. 6.1.1, 4.2 договору), а питання щодо здійснення фінансового забезпечення зобов'язань замовника не є предметом даного спору, такі відповідно, не можуть вирішуватись в межах заявленого позову.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

У ст. 617 ЦК України визначені підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, та згідно з положеннями вказаної статті особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

До того ж, відсутність у боржника грошей (при несвоєчасному фінансуванні з бюджету), і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Згідно приписів п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У п. 1.10 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. зазначено, також, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю; тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. 614, 617 ЦК України чи ст. 218 ГК України).

З огляду на вищевикладене, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення нарахованих сум 3% річних в розмірі 66 465, 44 грн. за прострочення сплати боргу згідно здійсненого розрахунку в межах заявлених позовних вимог:

7 192 890 грн. х 3% : 365 х 111 (кількість днів прострочення в періоді з 12.02.2014р. по 02.06.2014р.) = 65 622, 80 грн.;

100 512 грн. 3% : 365 х 102 (кількість днів прострочення в періоді з 20.02.2014р. по 02.06.2014р. складає 103 дні, однак розрахунок здійснюється в межах заявлених вимог згідно розрахунку позивача за період прострочення по цій сумі боргу 102 дні) = 842, 64 грн..

При визначенні строку з якого по який допущено прострочення судом враховані умови договору сторін (п. 4.2), вимоги ст. 254 Цивільного кодексу України та приписи 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно з якими день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому, судом враховується позиція вміщена у п. 5 Листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013р. № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду», де, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 15.05.2012р. № 11/446 та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, а доводи апелянта в цій частині визнаються обгрунтованими.

Виходячи із встановлених під час апеляційного провадження обставин, наявними є підстави для часткового скасування судового рішення від 20.01.2015р., у зв'язку з чим, згідно вимог ст. 49 ГПК України, здійснюється новий розподіл судових витрат у справі.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2015 року у справі № 910/27123/14 залишити без змін в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Міністерства охорони здоров'я України 3% річних в розмірі 600, 20 грн..

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2015 року у справі № 910/27123/14 скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення з Міністерства охорони здоров'я України 3% річних в розмірі 66 465, 44 грн. із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

4. Викласти резолютивну частину судового рішення у справі наступним чином:

«1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства охорони здоров'я України (01601, м. Київ, вул. Грушевського 7, ідент. код 00012925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 50-Б, літера В, офіс 37, ідент. код 36176867) 66 465, 44 грн. (шістдесят шість тисяч чотириста шістдесят п'ять гривень 44 копійки) 3% річних, 1 808, 73 грн. (одну тисячу вісімсот вісім гривень 73 копійки) витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.»

5. Стягнути з Міністерства охорони здоров'я України (01601, м. Київ, вул. Грушевського 7, ідент. код 00012925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор Фарма» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 50-Б, літера В, офіс 37, ідент. код 36176867) 904, 37 грн. (дев'ятсот чотири гривні 37 копійок) витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Матеріали справи № 910/27123/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Р.І. Самсін

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров