ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р.Справа № 922/1685/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання П'ятак А.С.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "Реал-банк" м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "НТЦ "Енергетичні технології"", м. Харків
про визнання недійсним правочину
за участю :

позивача - Жегулін Ю.М. - за дов.;

відповідача - Красніков П.І. - за дов.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, публічне акціонерне товариство «Реал Банк» звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «НТЦ "Енергетичні технології», в якому просить визнати правочин щодо перерахування грошових коштів ТОВ «НТЦ «Енерготех» в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28 березня 2013 року недійсним.

В судове засідання представник позивача з"явився, підтримує позовні вимоги, просить суд задовольнити їх у повному обсязі, посилається на положення на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 36, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вказує, що на його думку операція з переказу коштів відповідачем згідно платіжного доручення № 3158 від 28.04.2014 року є правочином, який суперечить вищевказаним вимогам закону та наказу уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова В.В. № 124 від 03.03.2014 року.

Представник відповідача в призначене судове засідання з"явився, проти задоволення позовних вимог заперечує, посилається на положення статті 202 ЦК України, яким встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вважає, що не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Так, не можуть розглядатися як правочини в розумінні ст. 202 ЦК фактичні дії особи з керування автомашиною, виготовлення для власних потреб речі, споживання продуктів харчування, сама по собі виробнича діяльність підприємства, оскільки ці дії, як правило, спрямовані на досягнення конкретного економічного, а не юридичного результату. В цих випадках такі фактичні дії (вчинки) також інколи можуть породжувати певні цивільні права й обов'язки (наприклад, право власності на новостворювану річ). Вказує, що в такому випадку позивачем безпідставно ототожнено дію відповідача щодо надання платіжного доручення йому для виконання з поняттям правочину, що закріплений в ст. 202 ЦК України, так як така дія не є правочином, оскільки це є дія в межах існуючих правовідносин за договором розрахунково-касового обслуговування та сама по собі не є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами та у відповідності до ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 22.04.2015 року оголошувалась перерва до 30.04.2015 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення та заперечення представника відповідача, розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28 березня 2013 року між позивачем ПАТ «Реал Банк» та ТОВ «Енергоінвестпроект» було укладено договір про надання овердрафту № 466/09-2-08 за яким позивач надає відповідачу кредит у формі овердрафту.

Згідно положення статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання повинно бути виконано його сторонами.

Згідно частини 1 статті 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Зазначена стаття передбачає можливість так званого передоручення виконання, тобто покладення виконання зобов'язання боржником на третю особу. Передоручення виконання є виключенням із загального принципу особистого виконання зобов'язання його сторонами. Разом з тим закон містить в даному випадку дозвільні положення, закріплюючи правило, що передоручення виконання дозволяється, якщо особисте виконання не випливає із положень договору, вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Якщо виконання зобов'язання покладене боржником на третю особу, кредитор не вправі відмовитися від його прийняття, оскільки презюмується, що кредиторові байдуже, хто виконає зобов'язання на його користь.

Як зазначив позивач, свідчать матеріали та встановлено господарським судом під час розгляду справи № 922/1449/14 платіжним дорученням № 3158 від 28.04.2014 року відповідач ТОВ «НТЦ ЕнергоТех» зі свого поточного рахунку, що відкритий у позивача ПАТ «Реал Банк» здійснило погашення заборгованості за відповідача ТОВ «Енергоінвестпроект» за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року в сумі 742810,16 грн.

Відповідно до положень статті 528 ЦК України позивач - ПАТ «Реал Банк» є зобов'язаним прийняти виконання, запропоноване за боржника - відповідача іншими особами.

Також в такому випадку саме позивач ПАТ «Реал Банк» є кредитором по відношенню до відповідача, з огляду на здійснення відповідачем в такому випадку виконання зобов'язання безпосередньо за боржника.

Отже посилання позивача на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу недійсності правочину суд вважає невмотивованими та безпідставними з огляду на наступне.

Згідно частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Вказані положення не передбачають права позивача відмовитись прийняти виконання зобов'язання за кредитним договором у будь-який спосіб.

В такому випадку виконання обов'язку за боржника відповідачем - третьою особою не є задоволенням вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення, це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Аналогічне положення містить п. 1.4. віще зазначеної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, який визначає платіжне доручення як розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

При цьому, згідно вказано ж п.1.4. Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Отже платіжне доручення, що направлено банку на виконання зобов'язань перед таким банком за своїм змістом не є вимогою.

Зобов'язання ПАТ «Реал Банк» перерахувати кошти за платіжним дорученням відповідача в рахунок погашення заборгованості за ТОВ «Енергоінвестпроект» за своєю правовою природою не є задоволенням вимог вкладника або іншого кредитора банку, оскільки відповідач по відношенню до ПАТ «Реал Банк» виконує обов'язок боржника щодо погашення заборгованості та сам позивач ПАТ «Реал Банк» в такому випадку є кредитором у правовідносинах за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року.

Зазначений висновок обґрунтовується й тим, що в такому випадку грошові кошти відповідача переходять у власність позивача - банку та є фактично задоволенням вимог саме банку, а не відповідача.

Отже здійснення відповідачем погашення заборгованості за іншу особу не є та не може бути задоволенням вимог іншого кредитору, як про це зазначає позивач.

За приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Аналіз положень статей 190, 509 ЦК України свідчить, що майновим зобов'язанням є зобов'язання боржника передати кредитору майно (річ, сукупність речей, майнові права та обов'язки) або сплатити певну грошову суму на підставах, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Саме треті особи є власниками грошових коштів на їх рахунку, якими вони і володіють, і їх право власності на вказані кошти, в силу статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України, є непорушним.

Крім того, ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Тобто, згідно вказаних норм права, обов'язок банку виконати переказ за платіжним дорученням не є майновим зобов'язанням, а є зобов'язанням виконати певні дії (надати послуги) з розрахунково-касового обслуговування товариства, шляхом перерахування коштів власника (третіх осіб) на підставі платіжного доручення.

Обов'язок банку (позивача) перерахувати грошові кошти на підставі платіжних доручень виник, що не заперечує і сам позивач, на підставі договору про відкриття поточного рахунку відповідачу з метою здійснення розрахунково-касового обслуговування та наданих до виконання платіжних доручень.

За таких обставин, посилання апелянта на частину 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованим та таким, що спростовується вимогами чинного законодавства України.

Також суд погоджується з позицією відповідача про те, що сам по собі факт надання відповідачем позивачу платіжного доручення з метою погашення заборгованості за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року за іншу особу не є окремим правочином.

Положення статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами.

Відмежування правочинів від інших юридичних актів (подій, фізичних дій і вчинків, правопорушень) має істотне значення, оскільки законом встановлюється різний режим породжуваних ними правовідносин.

Так позивачем безпідставно ототожнено дію позивача щодо надання платіжного доручення йому для виконання з поняттям правочину, що закріплений в ст. 202 ЦК України, т.я. така дія не є правочином, оскільки є дією в межах існуючих правовідносин за договором розрахунково-касового обслуговування та сама по собі не є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правовідносини за договором банківського рахунку регулюються положеннями глави 72 ЦК України.

Так згідно статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Отже в даному випадку правочином є відповідний договір між позивачем та відповідачем банківського рахунку (договором розрахунково-касового обслуговування), в межах якого відповідач здійснює своє про розпоряджатись належними йому грошовими коштами, що знаходяться на такому рахунку.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

В якості підстав не вчинення правочину позивач зазначає, що ним не було виконане надане йому відповідачем платіжне доручення.

Отже підставою не вчинення правочину щодо перерахування грошових коштів ТОВ «НТЦ «Енерготех» в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28 березня 2013 року позивач вважає надане ним пояснення щодо не виконання розпорядження відповідача на списання с його рахунку грошових коштів, при цьому коштів на користь самого позивача.

При цьому суд вважає, що позивачем безпідставно ототожнено питання та поняття вчинення правочину та виконання такого правочину після його вчинення.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відтак питання виконання чи невиконання позивачем відповідного переказу не є та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати залишаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Повне рішення складено 25.05.2015 р.

Суддя С.А. Прохоров

справа № 922/1685/15