ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Справа № 910/22145/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Остапенка М.І.,

Суддів: Гончарука П.А. (доповідача),

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення господарського суду міста Києва від 10 грудня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2015 року у справі №910/22145/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення 101 846,81 грн. та за зустрічним позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, -

Встановив:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною 88 025,95 грн. основного боргу за лізинговими платежами, 8 067,80 грн. пені, 4 637,34 грн. інфляційних втрат, 1 115,72 грн. - 3% річних та 2 036,94 грн. судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконував прийняті за договором фінансового лізингу зобов'язання щодо сплати лізингових платежів.

Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною подало зустрічний позов про визнання договору фінансового лізингу недійсним, посилаючись на те, що з не залежних від нього причин, передане за договором майно не використовувалось, оскільки його використання носить вкрай неефективний характер і призводить до нераціонального використання державних коштів, отриманих позивачем на організацію системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини в Україні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" від 26 липня 2001 року №915. Технічний аудит за участю відповідних спеціалістів, проведений позивачем встановив, що дохід позивача від використання предмету лізингу значно менший від виплат за договором фінансового лізингу, у зв'язку з тим, що ціна предмету договору лізингу відповідно до специфікації - 2 224 351,50 грн. є завищеною та не відповідає дійсній ціні на аналогічний горизонтально-автоматичний прес.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10 грудня 2014 року у справі №910/22145/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2015 року, первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" 88 025,95 грн. основного боргу за лізинговими платежами, 8 067,80 грн. пені, 4 637,34 грн. інфляційних втрат, 1 115,72 грн. - 3% річних та 2 036,94 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

У відзиві на касаційну скаргу позивач, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25 вересня 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (лізингодавець) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (лізингоодержувач) укладено договір, за умовами якого лізингодавець зобов'язувався (відповідно до специфікацій та умов, передбачених у додатку № 1 до договору) передати предмет лізингу (горизонтальний автоматичний прес НСЕ60FE-8 з конвеєром "56", 2012 року, виробництва компанії PTR PATRIOT, країна виробника США, вартістю 2 224 351,50 грн. з ПДВ.) у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.п. 1.4-1.5 договору фінансового лізингу лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обирає предмет лізингу та продавця(постачальника) предмета лізингу; відповідальність за ризики, пов'язані з вибором продавця, ціною предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання лізингоодержувачем, тощо несе лізингоодержувач.

На виконання умов договору лізингодавець придбав у обраного лізингоодержувачем продавця предмет лізингу та передав його у користування лізингоодержувачу, що підтверджується актом приймання-передачі від 28 березня 2013 року.

Отримавши предмет лізингу від позивача, відповідач за умовами укладеного договору зобов'язаний був сплачувати за користування предметом лізингу лізингові платежі згідно з графіком платежів (додаток № 2 до договору), яким було визначено складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів.

П. 7.2 договору передбачено, що у випадку неналежного виконання зобов'язань в частині оплати, позивач має право на власний розсуд: розірвати договір; вилучити предмет лізингу; застосувати штрафні санкції, тощо. Також умовами договору передбачено, що у випадку вилучення лізингодавцем предмета лізингу, зобов'язання лізингоодержувача по сплаті майбутніх лізингових платежів припиняються з дня вилучення предмету лізингу; несплачені лізингові платежі, та інші платежі встановлені договором, підлягають сплаті лізингодавцю протягом трьох робочих днів з дня вилучення предмета лізингу; вилучення предмету лізингу не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх несплачених платежів до дати вилучення предмету лізингу, в тому числі, несплаченої суми штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди (пп. д п. 4.17, п. 7.4).

Попередніми інстанціями також було встановлено, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань щодо сплати лізингових платежів, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. 7 липня 2014 року вчинено виконавчий напис про вилучення та повернення лізингоодержувачем (відповідачем) на користь лізингодавця (позивача) предмету лізингу, на підставі якого Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 14 липня 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На підставі вказаних обставин, товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" звернулось до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за лізинговими платежами з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені, а Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною із зустрічним позовом про визнання зазначеного договору фінансового лізингу недійсним.

Суд першої інстанції, з яким погодилась і апеляційна інстанція, задовольнив первісний позов виходячи із доведеності позивачем факту порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати лізингових платежів, та відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу, виходячи з того, що оспорюваний договір з огляду на приписи ст. 215 Цивільного кодексу України, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Висновки судів попередніх інстанцій є правильними лише в частині вирішення спору за зустрічним позовом з огляду на наступне.

Стаття 806 ЦК України передбачає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Частиною 2 статті 189 ГК України встановлено, що ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається у договорі у гривнях.

Відповідно до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, якою визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Попередніми інстанціями встановлено, що в оспорюваному договорі фінансового лізингу відповідач за первісним позовом, самостійно зробив вибір та прийняв на себе всі ризики, пов'язані з вибором продавця, ціною предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання лізингоодержувачем, а тому його посилання на те, що використання предмету лізингу є вкрай неефективним, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Крім того, договір зі сторони відповідача за первісним позовом підписаний посадовою особою, повноваження якої підтверджені згідно умов цього договору, а належних доказів того, що відповідно до Статутних документів у директора були обмеження на укладання договорів відповідачем не надано.

Враховуючи викладені обставини, а також те, що оспорюваний відповідачем договір укладений із дотриманням всіх умов, встановлених законодавством, висновки попередніх судових інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях щодо відсутності підстав визнання договору фінансового лізингу недійсним є законними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи, доводи касаційної скарги їх не спростовують, а тому касаційна скарга у зазначеній частині задоволенню не підлягає.

Проте з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення первісного позову в повному об'ємі погодитись не можна з таких підстав.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізінг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дані вимоги норм матеріального права попередніми судовими інстанціями в повній мірі не враховані.

Приймаючи рішення про задоволення первісного позову, попередні судові інстанції, в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, не встановили та не зазначили у судових рішеннях період, в якому виникла заборгованість з лізингових платежів, з яких сум вона складається, а також не визначили дати припинення договору. Встановлення вказаних обставин необхідно для правильного визначення суми, що підлягає стягненню з боржника, в тому числі правильного розрахунку сум пені, інфляційних втрат і 3% річних, з огляду на умови п.п. 11.2, 1.4 договору про право позивача на одностороннє розірвання та порядок припинення договору, а також наявне у справі повідомлення про розірвання договору від 11 червня 2014 року (т. 1 а.с. 172), якому попередні судові інстанції не дали оцінки та не звернули на нього увагу.

Між тим, дана обставина має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувачу, а відповідно, відсутність права вимагати його оплати після розірвання договору.

Крім того, резолютивна частина рішення щодо стягнення суми основного боргу не відповідає його мотивувальній частині, в якій зроблено висновок про обґрунтованість суми основного боргу в розмірі 80 025,95 грн., а стягнуто 88 025,95 грн.

За таких обставин прийняті у справі судові рішення в частині вирішення спору за первісним позовом не можна визнати такими, що постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому вони підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід урахувати наведене, дослідити та надати відповідну оцінку всім наявним у справі доказам, встановити фактичні обставини справи, необхідні для правильного визначення суми, що підлягає стягненню з боржника, в тому числі сум пені, інфляційних втрат і 3% річних, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти відповідне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 10 грудня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 березня 2015 року у справі №910/22145/14 в частині вирішення спору за первісним позовом та судових витрат скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

В решті судові рішення залишити без змін.

Судді М.І. Остапенко

П.А. Гончарук

Л.В. Стратієнко