КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2015 р. Справа№ 910/24064/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Сухового В.Г.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 11.03.2015 року Національного університету біоресурсів і природокористування України на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2015 року

у справі № 910/24064/14 (суддя - Заєць Д.Г.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.»

до Національного університету біоресурсів і природокористування України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про стягнення 80 651,20 грн

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Ковалець І.М., договір б/н від 05.09.2014 року

від відповідача: Дмитренко Р.М., довіреність №3903 від 25.12.2014 року

від третьої особи: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

30.10.2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (позивач у справі) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України (відповідач у справі) про стягнення 80 651,20 грн (а.с. 5-9).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем свого грошового обов'язку згідно договору про закупівлю товарів за державні кошти №29/03-3 від 29.03.2012 року, у зв'язку з чим товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» на підставі ст. 625 ЦК України та умов договору просив суд стягнути з відповідача, нарахованих на прострочену суму боргу, 8 638,10 грн - 3% річних, 33 496,90 грн - інфляційних втрат та 38 516,20 грн - пені, а разом 80 651,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 року справу №910/24064/14 направлено за підсудністю до господарського суду Київської області (а.с. 71-72).

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.02.2015 року у справі №910/24064/14 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» - 7 675, 68 грн 3 % річних, 28 977, 76 грн інфляційних втрат та 830, 31 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 150-159).

Приймаючи рішення, Господарський суд Київської області зазначив про невірне визначення позивачем суми боргу, на яку слід здійснювати нарахування інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з чим здійснив власний перерахунок заявлених сум, та, посилаючись на ч. 6 ст. 232 ГК України, відмовив у стягненні пені у зв'язку з тим, що пеня, нарахована в межах шести місяців, вже була стягнута з відповідача за рішенням Господарського суду Київської області від 05.09.2013 року у справі №910/11401/13, а можливості нарахування пені понад шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконаним, сторони у договорі не передбачили.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач, Національний університет біоресурсів і природокористування України, 20.02.2015 року надіслав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду повністю та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі апелянт стверджує, що причиною несвоєчасної оплати на користь позивача грошових коштів стали неправомірні дії самого позивача, який несвоєчасно звернувся до відповідних органів Державного казначейства України, а тому, вважає, що у діях відповідача відсутня вина у несвоєчасному списанні коштів, що виключає можливість нарахування позивачем штрафних санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 року апеляційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України прийнято до провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 27.04.2015 року.

24.04.2015 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив №440 від 24.04.2015 року на апеляційну скаргу, в якому товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» спростовує доводи відповідача, вважає висновки місцевого господарського суду законними та обґрунтованими, а тому просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Київської області без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 25.05.2015 року.

21.05.2015 року від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшов відзив №05-12/918-6564 від 19.05.2015 року на апеляційну скаргу, який судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25.05.2015 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду повністю та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі..

Представник позивача у судовому засіданні 25.05.2015 року заперечив проти вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники третьої особи, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання 25.05.2015 року не з'явились, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

29.03.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А» (продавець за договором, позивач у справі) та відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України «Агрономічна дослідна станція» (покупець за договором) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №29/03-3, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язався у 2012 році в частині відвантаження товару з урахуванням строку дії договору, встановленого п. 10.1., поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Ціна договору, згідно п.3.1., становить 1 408 000,00 грн з ПДВ та дорівнює загальній сумі вартості усіх партій товару, що відвантажені за цим договором.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що оплата за поставлений товар здійснюється на підставі ст. 49 Бюджетного кодексу України на умовах відстрочки платежу на термін до 20 календарних днів. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється на протязі 7 банківських днів з дати отримання покупцем бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором, зокрема щодо своєчасної оплати вартості отриманого товару, товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» звернулось з позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України про стягнення 218705,89 грн основного боргу, 24130,28 грн пені, нарахованої за період з 23.04.2012 року по 03.06.2013 року, 5952,42 грн 3% річних за період з 23.04.2012 року по 03.06.2013 року та 1 014,01 грн інфляційних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за період з 23.04.2012 року по 01.05.2013 року (а.с. 13-17).

Рішенням Господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 року у справі №910/11401/13 (набрало законної сили 17 вересня 2013 року) позов задоволено частково (а.с. 21). Стягнуто з Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу «Агрономічна дослідна станція» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» - 218705,89 грн основного боргу, 24130,28 грн пені, 5952,42 грн 3% річних та 4975,77 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

З наявної в матеріалах справи банківської виписки (а.с. 24) вбачається, що відповідач розрахувався з позивачем лише 05.08.2014 року.

Звертаючись з даним позовом, товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 33 496,90 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 02.05.2013 року по 04.08.2014 року, 8 638,10 грн - 3% річних, нарахованих за період з 04.06.2013 року по 04.08.2014 року та 38 516,20 грн - пені, згідно п. 7.4. договору, нараховану за період з 03.06.2013 року по 04.08.2014 року. Тобто, позивачем обраховані вказані суми за період, який не був включений у нарахування при розгляді Господарським судом Київської області справи №910/11401/13, та до моменту фактичної сплати відповідачем суми боргу.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Так, рішенням Господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 року у справі №910/11401/13 встановлений факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №29/03-3 від 29.03.2012 року та існування у нього суми боргу у розмірі 218 705,89 грн.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Враховуючи наведене, а також те, що матеріалами справи доводиться факт невиконання відповідачем свого грошового зобов'язання, колегія суддів вважає, що товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» правомірно нараховує до 04.08.2014 року - до моменту фактичної сплати суми боргу, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних у зв'язку з простроченням виконання відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом про невірність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 5 вересня 2013 року по 4 серпня 2014 року на суму заборгованості 253764,36 грн, що становить загальну суму грошових вимог, задоволених рішенням Господарського суду Київської області від 5 вересня 2013 року у справі №910/11401/13 та яка складається з 218705,89 грн. основного боргу, 24130,28 грн. пені, 5952,42 грн. 3% річних та 4975,77 грн. судового збору.

Враховуючи те, що пеня, 3% річних та судовий збір, які стягнуті рішенням суду у справі №910/11401/13 у грошове зобов'язання не перетворились, підстави для нарахування на вказані суми 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Такий висновок міститься і у постанові Верховного Суду України від 18.02.2014 року 3-2гс-14 (у справі №905/909/13-г).

Відтак, колегія суддів зазначає, що позивач має право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за заявлений товариством період лише на основну суму боргу - 218 705,89 грн.

При цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді відповідно зменшується.

Оскільки згідно розрахунку інфляційних втрат, наведеного у позовній заяві у даній справі, товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» здійснює їх нарахування за період з 02.05.2013 року по 04.08.2014 року, то відповідно повинні бути враховані всі місяці, що входять у зазначений період, в тому числі і місяці, коли мала місце дефляція, що місцевим господарським судом враховано не було.

Так, за розрахунком апеляційного господарського суду сума інфляційних втрат нарахованих на суму боргу 218 705,89 грн за період з 02.05.2013 року по 04.08.2014 року (включаючи місяці, коли мала місце дефляція) і які підлягають стягненню з відповідача становить 27 243,73 грн.

Щодо розрахунку 3% річних, який здійснений місцевим господарським на суму боргу 218 705,89 грн за період з 04.06.2013 року по 04.08.2014 року і який становить 7 675,68 грн, колегія суддів погоджується з вірністю його обрахунку.

При цьому, колегія суддів відхиляє твердження відповідача, наведені в апеляційній скарзі, що прострочення виконання ним свого грошового зобов'язання сталось не з його вини, а у зв'язку з несвоєчасним зверненням позивача до органів Державного казначейства України, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 614 ЦК особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК).

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Окрім цього, апеляційний господарський суд зазначає, що обов'язок з оплати вартості отриманого товару виник у відповідача на підставі договору №29/03-2 від 29.03.2012 року з моменту отримання товару від позивача, тобто ще до моменту винесення рішення у справі №910/11401/13 про стягнення з відповідача, серед іншого, 218 705,89 грн суми боргу, і виконання цього обов'язку згідно умов договору №29/03-3 від 29.03.2013 року не ставилось в залежність від звернення позивача, як продавця за договором, до органів казначейства, а могло бути виконано боржником - відповідачем у справі самостійно, в добровільному порядку згідно взятих на себе зобов'язань за договором, так само як і в добровільному порядку могло бути виконане рішення суду у справі №910/11401/13 згідно положень Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» підлягає стягненню 27 243,73 грн інфляційних втрат та 7 675,68 грн 3% річних.

Крім того, за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов'язань, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 38 516,20 грн, нараховану на суму боргу 218 705,89 грн за період з 03.06.2013 року по 04.08.2014 року.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відмовляючи у стягненні пені, місцевий господарський суд, посилаючись на ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначив, що пеня, нарахована в межах шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконаним, вже була стягнута з відповідача за рішенням Господарського суду Київської області від 05.09.2013 року у справі №910/11401/13, а можливості нарахування пені понад шість місяців сторони у договорі не передбачили.

Однак, апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками господарського суду першої інстанції, оскільки п. 7.4. договору сторони чітко визначили, що за несвоєчасну оплату покупець виплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати до повного розрахунку за поставлений товар. При цьому пеня нараховується за весь період прострочення платежів до повного розрахунку за поставлений товар з урахуванням строків, встановлених п. 4.3. договору незалежно від строків надходження, наявності або відсутності бюджетного фінансування.

Тобто, у зазначеному пункті договору сторонами досягнуто згоди про нарахування пені до моменту проведення кінцевого розрахунку за отриманий товар, який був здійснений відповідачем лише 05.08.2014 року.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи п. 7.4. договору, колегія суддів вважає нарахування позивачем пені понад шість місяців, а саме за період з 03.06.2013 року по 04.08.2014 року на суму боргу 218 705,89 грн обґрунтованим та таким, що відповідає приписам ст. 232 ГК України та умовам договору. Одночасно, перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок пені, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (частина 2 статті 233 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Колегія суддів, беручи до уваги те, що відповідач є державною організацією, фінансово-економічна діяльність якого здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а також враховуючи повну оплату Національним університетом біоресурсів і природокористування України суми боргу, а також нарахованих на цю суму пені та 3% річних, які стягнуті рішенням Господарського суду Київської області від 05.09.2013 року у справі №910/11401/13, вважає за можливе зменшити розмір пені до 3 851,62 грн (10% від нарахованої позивачем).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів, керуючись ст.ст. 103, 104 ГПК України, дійшла висновку про зміну рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2015 року у справі №910/24064/14 з викладенням його резолютивної частини в іншій редакції. Зокрема, стягнення з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» 27 243,73 грн інфляційних втрат, 7 675,68 грн - 3% річних та 3 851,62 грн - пені. В іншій частині позову суд відмовляє.

Згідно п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Враховуючи наведене, а також вимоги ст. 49 ГПК України судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, оскільки в матеріалах справи №910/24064/14 відсутні належні та допустимі докази на підтвердження надання послуг адвоката товариству з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.», зокрема, відсутні копії свідоцтва та оригінал ордеру адвоката, який представляв інтереси ТОВ «Ю.С.А.» у суді, місцевий господарський суд правомірно відмовив у їх стягненні з відповідача.

Враховуючи те, що рішення місцевого господарського суду підлягає зміні у зв'язку з перерахунком заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та пені, однак вимоги апеляційної скарги Національного університету біоресурсів і природокористування України апеляційний господарський суд залишає без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 83, 99, 101, п. 4 ч. 1 ст. 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2015 року у справі №910/24064/14 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2015 року у справі №910/24064/14 змінити.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м. Київ, вул. Героїв оборони, буд. 15, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (03680, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, буд.4, корпус 21, ) 7 675 (сім тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн 68 коп. 3% річних, 27 243 (двадцять сім тисяч двісті сорок три) грн 73 коп інфляційних втрат, 3 851 (три тисячі вісімсот п'ятдесят одну) грн 62 коп пені та 1 481 (одну тисячу чотириста вісімдесят одну) грн. 38 коп судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.»

4.Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

5.Справу № 910/24064/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді В.Г. Суховий

А.О. Мальченко