КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 910/29079/14-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015

у справі № 910/29079/14-г (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерліфт"

до Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва

про стягнення 59 526,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі № 910/29079/14-г позов задоволено повністю; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 46 381,20 грн., 3% річних у розмірі 2 962,04 грн., витрати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 10 183,32 грн., судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що з урахуванням положень ст. 530 ЦК України та приписів п. 2.7 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті вартості виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт станом на момент розгляду справи настав, однак, як свідчать матеріали справи, відповідач своїх зобов'язань по оплаті виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт належним чином не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 46 381,20 грн.; відповідачем належними та допустимими доказами факту наявності заборгованості та її розмір не спростовано, доказів погашення заборгованості в добровільному порядку не надано; оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті виконаних позивачем на підставі договору № ДС-15 на виконання відновлювальних робіт з ремонту ліфтів від 06.08.2012 робіт, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 962,04 грн. та витрат з урахуванням індексу інфляції у розмірі 10 183,32 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, за розрахунком позивача, який перевірено судом.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі № 910/29079/14-г скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не було звернуто увагу на надані докази відповідачем щодо вилучення всіх оригіналів документів ухвалою № 1-кс/7613168/2014 761/8484/14-к від 25.03.2014 Шевченківського районного суду м. Києва, в результаті чого відповідачем було направлено запит № 43-365 від 26.01.2015 до СУ ГУМВС України в місті Києві, для надання можливості ознайомитись з договором та актами виконаних робіт до договору № ДС-12 від 06.08.2012, та з можливістю зробити копії вищезазначених документів для можливості належним чином підготуватись до слухання справи, але суд першої інстанції не взяв цей факт до уваги та прийняв рішення.

Скаржник вказує, що не з власних обставин не був спроможний вчасно здійснити оплату за надані позивачем послуги, а тому нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України є неправомірними; позивач в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України не вжив заходів досудового врегулювання спору, а саме, не звернувся до відповідача з претензією для врегулювання даного спору мирним шляхом; в рішенні суд першої інстанції посилається на узгоджену суму заборгованості в розмірі 46 381,20 грн., відповідно до акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2014, але дане посилання не є правомірним, оскільки чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджується первинними документами - договором, накладними, рахунками, тощо.

На думку скаржника, судом порушено загальні принципи судочинства, закріплені в ст. 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 43 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 46 381,20 грн., індексу інфляції в розмірі 10 182,32 грн., 3% річних в розмірі 2 962,04 грн.; судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи, 06.08.2012 між позивачем та Комунальним підприємством "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м. Києві ради" укладено договір № ДС-15 на виконання відновлювальних робіт з ремонту ліфтів.

У пункті 1 додаткової угоди № 1 від 29.10.2013 до договору № ДС-15 від 06.08.2012 сторони погодили, в тексті укладеного договору № ДС-15 від 06.08.2012 Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м. Києві ради" в усіх відмінках замінити на Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва.

Відповідно до п. 1 договору № ДС-15, позивач, за договором підрядник, зобов'язується виконати відновлювальні роботи з ремонту ліфтів, а відповідач, за договором замовник, - прийняти і оплатити вартість робіт у порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно із п.п. 2.1, 2.2 договору № ДС-15 загальна вартість робіт за даним договором становить 46 381,20 грн. у тому числі ПДВ-20% - 7 730,20 грн.; оплата робіт здійснюється за фактично виконані роботи на підставі актів виконаних робіт (форма КБ-2в); термін перевірки відповідачем наданої форми актів становить - 3 робочих дні.

Статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Факт виконання позивачем умов договору № ДС-15 та прийняття відповідачем виконаних позивачем робіт, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями складених та підписаних сторонами за договором № ДС-15 актами приймання виконаних будівельних робіт типова форма № КБ-2в за жовтень 2012р. на загальну суму у розмірі 46 381,20 грн. (а.с. 14-34).

Зазначені акти приймання виконаних робіт за жовтень 2012р. підписані сторонами за договором № ДС-15 - 15.10.2012, без зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із п. 2.7 договору № ДС-15 розрахунок за виконані роботи відповідачем проводиться протягом 10 банківських днів після прийняття робіт та підписання і скріплення печатками сторін актів виконаних робіт.

Таким чином, у відповідача виник обов'язок оплатити виконану роботу до 30.10.2015.

Однак, відповідачем вказаної оплати не здійснено.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідачем не здійснено оплати за виконані позивачем роботи згідно із договором № ДС-15, доказів сплати позивачу заборгованості у розмірі 46 381,20 грн. відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за виконані роботи згідно із договором № ДС-15 у розмірі 46 381,20 грн. є такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, апеляційний господарський суд, здійснивши власний розрахунок інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних, вважає суми інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних у розмірах 10 183,32 грн. та 2 962,04 грн., відповідно, правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень та неправильного застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Згідно із ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, саме лише твердження відповідача у апеляційній скарзі, про те, що відповідач не з власних обставин був неспроможний вчасно здійснити оплату за виконані позивачем роботи, не звільняє його від відповідальності за порушення зобов'язання.

Твердження скаржника про недодержання позивачем досудового врегулювання спору є безпідставним.

Згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 справа № 1-2/2002 право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами; встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала судом першої інстанції про порушення провадження у справі № 910/27079/14-г була прийнята 29.12.2014 та одержана відповідачем 08.01.2015, а оскаржуване рішення прийняте судом 10.03.2015, отже, у відповідача була можливість ознайомитись із документами, що стосуються обставин позовних вимог до прийняття судом оскаржуваного рішення.

Наявність у відповідача зобов'язання здійснити оплату виконаних позивачем робіт згідно із договором № ДС-15, як вже зазначалось, підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт типова форма № КБ-2в за жовтень 2012р., а складений позивачем та відповідачем акт звірки взаєморозрахунків за період січень 2012р. - грудень 2014р. за договором № ДС-15, є документом, що обліковує здійснення сторонами господарських операцій, отже, є побіжним доказом. При цьому відповідач не спростовує даних зазначеного акту звірки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі № 910/29079/14-г залишити без змін, апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва без задоволення.

2. Справу № 910/29079/14-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 20.05.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха