КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 910/14867/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Севериненко В.А. - представник за довіреністю;

від відповідача: Холодар К.В. - представник за довіреністю;

від третьої особи: не з'явились,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року

у справі № 910/14867/13 (головуюча суддя Ващенко Т.М., судді: Трофименко Т.Ю., Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «Автоливмаш»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

Третя особа Виробничий комплекс «Автоливмаш»

про відшкодування заборгованості у сумі 28 800, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «Автоливмаш» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про відшкодування заборгованості у сумі 28 800, 00 грн. за договором оренди приміщення від 29.01.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань зі сплати орендної плати за укладеним між сторонами договором оренди від 29.01.2010 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.12.2013 року у справі № 910/14867/13 (залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 року) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2014 року рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 року у справі № 910/14867/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази (первинні документи), які б підтверджували доводи позивача про часткове здійснення відповідачем розрахунків за договором оренди. Крім того, при розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлено, що Виробничий комплекс «Автоливмаш», який є орендарем за договором, є структурним підрозділом ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. Однак, ні місцевий, ні апеляційний суд, в порушення вимог процессуального закону, не зазначили, на підставі яких доказів вони дійшли такого висновку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року у справі № 910/14867/13 позовні вимоги задоволені повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги положення п. 2.1 та 2.2 договору у відповідності до яких саме з моменту підписання акту здачі-приймання об'єкт оренди вважається переданим в оренду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 року апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А. та призначено до розгляду на 21.04.2015 року.

У судове засідання 21.04.2015 року представник позивача та представник третьої особи не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.04.2015 року підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 року відкладено розгляд справи до 20.05.2015 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.05.2015 року підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 20.05.2015 року заперечував протии задоволення апеляційної скарги, наддав пояснення в обгрунтування своєї позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 29.01.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «Автоливмаш» (надалі - орендодавець) та Виробничим комплексом «Автоливмаш» Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини «Укрекокомресурси» (надалі - орендар) було укладено договір оренди приміщення (далі - договір), за умовами якого (1.1) орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове користування виробничі приміщення площею 5 000 кв.м. для зберігання обладнання та елементів сортувальних ліній та офісне приміщення площею 45 кв.м. (далі - об'єкт, що орендується) та зобов'язався сплачувати орендну плату.

Виробничий комплекс «Автоливмаш», який є орендарем за договором, є структурним підрозділом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною «Укрекокомресурси». Вказане підтверджується наданими відповідачем Положенням про Виробничий комплекс «Автоливмаш», що погоджений наглядовою радою на підставі протоколу № 25 від 13.07.12. та затверджено наказом директора відповідача від 09.08.12. № 166, та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 06.11.14.

Об'єкт оренди, згідно з п. 1.2 договору, знаходиться за адресою: місто Івано-Франківськ, вул. Юності, 23.

Розмір орендної плати за виробниче приміщення становить 50 000,00 грн. з ПДВ в розрахунку 10,00 грн. за 1 кв.м. та 900,00 грн. з ПДВ в розрахунку 20,00 грн. за 1 кв.м. офісного приміщення (п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 3.2 Договору орендна плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця помісячно протягом 5 робочих днів після звітного місяця.

Звертаючись до суду першої інстанції із позовом позивач зазначає , що відповідачем було здійснено оплату за оренду приміщень за період лютий - жовтень 2010 року в сумі 407 041,44 грн. і просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за використання офісних приміщень площею 45,00 кв.м. за період з 01.11.10. по 07.07.13. у розмірі 28 800,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що договір оренди приміщення від 29.01.2010 року не є укладеним.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, постановою Вищого господарського суду України від 16.01.2013 року у справі № 5011-4/4384-2012 встановлено, що позивачем на рахунок відповідача перераховано кошти у сумі 407 041, 44 грн. за оренду приміщення за договором оренди від 29.01.2010 року, а тому спірний договір не може бути неукладеним.

При цьому колегією суддів враховано, що відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що твердження відповідача про те, що договір оренди від 29.01.2010 року не є укладеним не відповідає дійсним обставинам справи та є необґрунтованими.

Також, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що оскільки відсутній акт приймання-передачі офісних приміщень позивачем відповідачу в оренду, то відсутні підстави для задоволення позову.

Так, відповідно до п. 2.2 договору об'єкт, що орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-приймання, не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання договору.

При укладенні договору сторони дійшли згоди (п. 2.1 договору), що приймання-передача об'єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін шляхом підписання акту приймання-передачі.

Колегією суддів, встановлено, що дійсно в матеріалах справи відсутні докази передання позивачем відповідачу виробниче та офісне приміщення в оренду (акт приймання передачі майна).

Водночас, як вбачається із банківської виписки від 19.11.2010 року, наявної в матеріалах справи, відповідачем було перераховано позивачу в рахунок сплати за оренду приміщення згідно договору від 29.01.2010 року у сумі 407 041, 44 грн.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідач не надав суду належні та допустимі докази того, що кошти у сумі 407 041, 44 грн. були перераховані відповідачем за іншими зобов'язаннями сторони, які виникли не на підставі спірного договору. Також, останній не надав і докази звернення до позивача із вимогою про повернення вказаних коштів як помилково перераховані.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені кошти були перераховані відповідачем позивачу в рахунок оплати оренди саме за спірним договором, що в свою чергу свідчить про те, що ТОВ «Машинобувіний завод «Автоливмаш» були передані ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в опеду приміщення на підставі договору оренди від 29.01.2010 року.

Разом з тим, надані позивачем акти інвентаризації площ фактично зайнятих під зберігання майна, що належить орендарю, не приймаються колегією суддів як належні докази передання майна в оренду, оскільки є односторонніми актами та не містять відомостей проте, які саме офісні приміщення та за якою адресою та на якій правовій підставі зайняті орендарем.

Листи відповідача про допуск до свого майна також не приймаються судом до уваги, адже не містять відомостей про те, до якого саме майна і за якою адресою він просить спуска для здійснення інвентаризації.

Строк дії договору сторонами погоджено в п. 8.1, який становить становить один рік (з 29.01.10. по 29.01.11.).

Якщо жодна із сторін не заявить про намір його розірвати, договір вважається пролонгованим на той же самий термін оренди (п. 8.2 договору).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч. 4 ст. 284 ГК України).

Стаття 764 ЦК України встановлює, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття може бути застосована тільки до договорів найму з визначеним строком користування майном. ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача.

Матеріалами справи не підтверджується, що позивач та відповідач вчиняли дії, направлені на припинення дії договору у зв'язку із закінченням строку його дії, доказів повідомлення сторін про розірвання договору матеріали справи не містять, а тому колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що договір було автоматично пролонговано на той же строк і на тих же умовах.

Разом з тим, доказів повернення з оренди об'єкту, що орендується, за договором, відповідачем надано не було.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, колегією суддів встановлено, що відповідачем було сплачено орендну плату за період з лютого по вересень 2010 року включно. Натомість доказів подальшої сплати орендних платежів в матеріалах відсутні.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості по орендній платі за офісне приміщення за період із листопада 2010 року по травень 2013 року у сумі 28 800, 00 грн. (900, 00 грн. * 32 місяці) є обґрунтованими, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року у справі № 910/14867/13 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року у справі № 910/14867/13 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/14867/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко