РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015Справа №910/8095/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Транс Граніт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будстрой 2000»

про стягнення 400 000,00 рублів, що еквівалентно 95 472,00 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Таліпов В.В. - по дов. № б/н від 11.10.2014

від відповідача не з'явився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Транс Граніт» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будстрой 2000» 400 000,00 рублів, що еквівалентно 95 472,00 грн. основного боргу, який виник внаслідок неналежного виконання останнім зобов'язань згідно договору № 29/01/13 від 29.01.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 порушено провадження у справі № 910/8095/15-г та призначено її до розгляду на 16.04.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/8095/15-г від 16.04.2015, у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 02.04.2015, розгляд справи був відкладений на 14.05.2015.

Позивач в судовому засіданні 14.05.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 14.05.2015 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 02.04.2015 та ухвали від 16.04.2015 не виконав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду від 02.04.2015 та від 16.04.2015 було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу : м. Київ, вул. Кудрявська, 23-А, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 01.04.2015 є місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 15.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будстрой 2000» (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр Транс Граніт» (покупець, позивач) було укладено договір № 29/01/13 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник продав, а покупець придбав на умовах, визначених в даному договорі, гранітну продукцію (далі - продукція) у кількості 40 000 тонн вартістю 17 600 00,00 рублів.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем у встановлений строк поставку продукції позивачу не здійснив, а тому сплачені за продукцію кошти підлягають поверненню позивачу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно з п. 9.4. договору він діє з дня підписання до 31.12.2013.

Відповідно до ч. 1 пункту 4.1. договору передбачено, що покупець здійснює оплату авансовими платежами на партії відвантаженої продукції перерахуванням грошових коштів на рахунок постачальника.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору платіжним № 45 від 31.01.2013 позивачем було перераховано на рахунок відповідача передоплату в розмірі 900 000,00 рублів.

Відповідно до п. 2.1. договору поставка продукції здійснюється до російської Федерації, до російсько-українського кордону, на умовах DAF ст. Зерново ПЗЗ (код 334601) експорт - ст. Суземка Москов. залізниця (код 204408), експорт, в строк не більше 10 днів з дати зарахування коштів на рахунок постачальника.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що постачальник (відповідач) в порушення умов договору не виконав свого обов'язку та оплачену позивачем поставку продукції не здійснив.

Частиною 2 п. 4.1. договору передбачено, що у випадку невиконання постачальником зобов'язань за даним договором, вся сума наданого авансу або його частина повертається постачальником в строк не більше 60 днів з дати отримання коштів на рахунок постачальника.

Матеріали справи свідчать, що відповідач згідно платіжних доручень № 36 від 14.02.2013 та № 38 від 20.09.2013 перерахував (повернув) позивачу передоплату за продукцію в загальному розмірі 500 000,00 рублів.

Відповідно до п. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 18.01.2010, справа № 42/423).

В матеріалах справи наявна адресована відповідачу претензія № 094 від 19.02.2014, в якій позивач просить повернути залишок заборгованості в сумі 400 000,00 рублів., проте доказів надіслання її відповідачу не подано.

Разом з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про існування у відповідача зобов'язання повернути позивачу суму попередньої оплати в розмірі 400 000,00 рублів, що еквівалентно 95 472,00 грн. на підставі вимог ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «На привозі» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будстрой 2000» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 23-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Транс Граніт» (241037, Росія, м. Брянськ, пр.-т Станке Дмитрова, 5-Б, код ОКПО 30327632) 400 000 (чотириста тисяч) рублів 00 коп., що еквівалентно 95 472 (дев'яносто п'ять тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 00 коп. боргу, 1 909 (одна тисяча дев'ятсот дев'ять) грн. 45 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 20.05.2015.

СуддяВ.В.Сівакова