донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.05.2015р. справа №908/5630/14

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:Скакуна О.А.,
суддівБойченко Т.М., Колядко Т.М.
за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився
від відповідача:Ракша-Медяник К.В. довіреність №б/н від 08.01.2015р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербіс», м.Донецьк
на рішення господарського судуЗапорізької області
від24.02.2015 року
у справі№908/5630/14(суддя Смірнов О.Г.)
за позовомДержавного підприємства "Вугілля України", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербіс», м.Донецьк
простягнення 4919707,65грн.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.02.2015 року у справі №908/5630/14 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербіс" на користь Державного підприємства "Вугілля України" заборгованість в сумі 4420315 грн. 21 коп., пені в розмірі 135643 грн. 17 коп., три проценти річних - 32554 грн. 37 коп., інфляційних витрат в сумі 165551 грн. 73 коп., витрат по сплаті судового збору в сумі 73080 грн. 00 коп. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 135643,17 грн. відмовлено. Відстрочено виконання рішення господарського суду Запорізької області від 24.02.2015 року у справі № 908/5630/14 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербіс" на користь Державного підприємства "Вугілля України" заборгованості в сумі 4420315 грн. 21 коп., пені в сумі 135643 грн. 17 коп., трьох процентів річних в сумі 32554 грн. 37 коп., інфляційних витрат в сумі 165551грн.73 коп., витрат по сплаті судового збору в сумі 73080 грн. 00 коп. строком на 3 (три) місяці до 24.05.2015 року.

27.03.2015р. господарським судом Запорізької області прийнято додаткове рішення по справі №908/5630/14, яким у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Вугілля України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербіс» щодо стягнення заборгованості в сумі 30000,00грн. відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням від 24.02.2015р., відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині сплати штрафних санкцій, та встановлення строку відстрочки виконання рішення до 24.05.2015р. і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог Державного підприємства "Вугілля України". При цьому, на думку апелянта, суд не врахував визнання відповідачем боргу, ведення переписки з позивачем стосовно розстрочення боргу, прийняття відповідачем мір щодо часткового погашення заборгованості, факт сплати більш ніж 60% суми по договору. Також відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано тяжкий майновий стан відповідача, тому просить відмовити у стягненні з останнього штрафних санкцій, та надати відсточку виконання рішення строком на 18 місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу №25-05/1-10 від 25.05.2015 року представник позивача просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом щодо участі у судовому засіданні апеляційної інстанції повноважного представника, хоча про дату та місце слухання справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача не заперечував щодо розгляду справи за відсутності нез'явившегося учасника судового процесу.

Судова колегія дійшла висновку, що відсутність представника позивача не є перешкодою для подальшого розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ст.ст.75, 99 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні представник відповідача висловився на підтримку вимог, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для її вирішення. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.04.2014 року між Державним підприємством "Вугілля України", далі Постачальник, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербіс", далі Покупець, був укладений договір поставки вугілля № 278/6, далі Договір.

Згідно з п.п. 1.1. - 1.4. Договору Постачальник поставляє Покупцю вугільну продукцію (далі - вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в цьому Договорі. Покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених цим Договором. Загальна кількість та вартість вугілля, що підлягає поставці за цим Договором встановлюються у Специфікаціях до цього Договору. Постачальник гарантує, що вугілля, яке постачається за Договором, знаходиться у його власності.

Вугілля постачається рівномірно добовими обсягами протягом періоду поставки залізничним транспортом у відкритих на піввагонах вантажною швидкістю на умовах FCA (залізнична станція відправлення) згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс» в редакції 2000 р. з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором, та за реквізитами Покупця, вказаними в Додатках до Договору. Партія вугілля відвантажується після відбору об'єднаної проби (згідно п. 6.4. ДСТУ 4083-2012). За результатами лабораторних випробувань об'єднаної проби оформляється посвідчення про якість вугілля в партії. Датою виконання зобов'язання по поставці вугіллі є дата календарного штемпеля залізничної станції відправлення на перевізному документі. Право власності на вугілля від Постачальника до Покупця переходить після підписання між сторонами акту приймання - передачі вугілля (п. п. 2.1. - 2.4. Договору).

Відповідно до 3.1.6. Договору Постачальника зобов'язаний надати Покупцю наступні документи: разом з відвантаженим вугіллям, через Вантажоперевізника залізничні накладні; протягом десяти календарних днів з дати виконання зобов'язання по поставці: рахунок-фактуру на поставлене вугілля - один примірник; оригінал посвідчення (сертифіката) про якість - один примірник; податкову накладну, виписану під кожен день відвантаження (поставки) або зведену податкову накладну разом з реєстром товаротранспортних накладних (залізничних накладних) - оригінал - один примірник; акти приймання-передачі вугілля із зазначенням дати відвантаження, ваги, номерів залізничних накладних, вагонів - два примірники.

Пунктом 3.3.1. Договору передбачений обов'язок Покупця своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату вугілля на умовах Договору.

Згідно з п. п. 5.1., 5.2. Договору сторони погоджують, що приймання вугілля проводиться та вугілля вважається переданим: за кількістю - згідно даних, зазначених у залізничних накладних з урахуванням комерційних актів (якщо такі будуть складені); за якістю - за даними якісних показників вугілля, які вказані в посвідченні (сертифікаті) якості Вантажовідправника вугілля (партії вугілля). Сторони погоджують, що підставою для оформлення та підписання актів приймання-передачі вугілля (відповідної партії) є дані про кількісні та якісні показники вугілля, що зазначені в залізничних накладних та посвідченнях про якість вугілля у партії.

Пунктом 9.1. Договору визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2014 року, а в частині проведення розрахунків за поставлене за Договором вугілля - до повного виконання зобов'язань.

До договору було складено та підписано специфікації, а саме: специфікацію від 30.04.2014 року, за умовами якої сторони узгодили поставку наступного товару: вугілля кам'яне АС (6-13) в обсязі 5000 тонн на загальну суму разом з ПДВ 5500000,00 грн.; Специфікація від 08.05.2014 року, за умовами якої сторони узгодили поставку наступного товару: вугілля кам'яне АС (13-25) в обсязі 5000 тонн на загальну суму разом з ПДВ 6000000,00 грн.

У зазначених Специфікаціях сторони узгодили, що вугілля постачається на умовах FCA ст. «Пелагеївський» Донецької залізниці, строк поставки : травень 2014 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності матеріалами справи, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 4 450 315,21грн.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було здійснено поставку вугілля на загальну суму 11 545 870,21 грн., а відповідачем прийнято, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі вугілля.

Пунктом 6.2. Договору визначено, що Покупець оплачує Постачальнику вартість вугілля в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника в наступному порядку: 90 % вартості погодженого в додатку до Договору обсягу поставки - на умовах попередньої оплати рівними частинами кожного банківського дня протягом періоду поставки; 10 % вартості - протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання відповідних актів приймання-передачі вугілля.

З урахуванням підписання сторонами актів приймання-передачі, починаючи з 12.05.2014 року по 30.06.2014 року згідно умов п. 6.2. договору строк оплати за поставлене відповідачу вугілля за вказаними актами настав ще у травні та червні 2014 року.

Натоміть, відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений товар у розмірі 7125555,00грн., що підтверджуються платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (том 2, а.с. 24-29).

З огляду на наведене, відповідачем не було виконано своїх договірних зобов'язань по оплаті за поставлений товар в повному обсязі, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму 4 420 315,21 грн. Крім того, відповідач не заперечував проти факту отримання вугілля.

У зв'язку з вищевикладеним, Донецький апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 4 420 315,21 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 7.6. договору встановлено, що за порушення виконання грошового зобов'язання за цим Договором Постачальник має право стягнути з Покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів вважає, що позивачем вірно нараховано пеню в сумі 271286,34грн., у зв'язку з тим, що факт прострочення оплати відповідачем поставленого товару за договором підтверджений наявними у справі доказами.

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду щодо зменшення розміру стягуваної з відповідача пені на 50% до 135643,17грн., з огляду на наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Зазначені вимоги закону при вирішенні спірного питання судом дотримано.

Судом першої інстанції взято до уваги вжиття відповідачем заходів до виконання зобов'язання, а саме: часткову оплату більшої частини заборгованості за поставлений товар згідно умов договору в сумі 7125555,00 грн., обставини, пов'язані із захопленням приміщення ТОВ "Інтербіс" групою невідомих озброєних осіб, що унеможливило повноцінне ведення господарської діяльності, складний фінансовий стан товариства, наявність істотних обставин, що негативно впливають на його господарську діяльність, а саме проведення на території місцезнаходження підприємства антитерористичної операції.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 32554 грн. 37 коп., нарахованих за період з 01.08.2014 року по 28.10.2014 року та інфляційних втрат в сумі 165 551,73грн., як правомірно заявлених та арифметично вірних.

Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про надання відстрочки виконання рішення суду на 18 місяців, яке обґрунтоване приписами статті 121 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

До таких обставин відповідач відносить факт захоплення офісу ТОВ "Інтербіс" групою невідомих озброєних осіб, викрадення первинної бухгалтерської документації, неможливість у зв'язку з цим повноцінно вести господарську діяльність. Разом з тим, в якості обставини, яка ускладнює виконання рішення, відповідач зазначає незадовільний та важкий фінансовий стан ТОВ "Інтербіс".

Вказані обставини, в тому числі здійснення господарської діяльності в зоні проведення антитерористичної операції та важкий фінансовий стан підприємства, боржник вважає винятковими, оскільки вони перешкоджають своєчасно виконати рішення у спосіб та порядок визначені судом, а тому просить задовольнити його заяву про надання відстрочки виконання рішення суду.

На підтвердження вищевикладених обставин відповідачем було надано відповідні документи, а саме: листи-звернення № 24/10-2 від 24.10.2014 року та № 12/12-2 від 12.12.2014 року до начальника Слідчого управління Головного управління МВС України в Донецькій області, листи Слідчого управління Головного управління МВС України в Донецькій області № 4/7568 від 16.12.2014 року та № 4/538 від30.01.2015 року, баланс підприємства станом на 30.09.2014 року, звіт про фінансові результати за 9 місяців 2014 року.

Ознайомившись з вищезазначеними документами суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду щодо складного фінансово-економічного стану відповідача.

Разом з тим, є вірним висновок суду стосовно часткової відмови у задоволенні клопотання про відстрочку виконання рішення суду в даній справі саме на 18 місяців, оскільки останнім не надано відомостей про рух коштів на банківських рахунках та наявне рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого можна провести стягнення, а також не надано суду обґрунтування вимоги про надання відстрочки саме строком на 18 місяців.

Водночас, при дослідженні матеріалів справи апеляційним судом, а також пояснень представника відповідача у судовому засіданні, встановлено, що оспорюване рішення винесено 24.02.2015р., повний текст якого складено та підписано 02.03.2015р., проте, як вбачається зі штампу канцелярії господарського суду Запорізької області про відправлення кореспонденції, зазначене рішення було відправлено на адресу сторін 26.03.2015р., тобто більше місяця після винесення рішення, чим порушено ст.87 Господарського процесуального кодексу України. Це порушення не призвело до винесення неправомірного рішення.

Крім того, в ході розгляду справи представником відповідача було заявлено, що вони не скористалися в повній мірі наданою їм відстрочкою, оскільки рішення було їм направлено більш ніж через місяць.

Перевіривши вищевикладені доводи, судова колегія погоджується з тим, що відповідач не мав можливість скористатися наданою відстрочкою в повному обсязі, а тому судова колегія вважає за можливе збільшити відстрочку до 5 місяців, шляхом внесення відповідних змін до резолютивної частини рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення зміні.

Керуючись ст. ст. 43, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербіс», м.Донецьк - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 24.02.2015 року у справі №908/5630/14 - змінити.

В пункті 4 резолютивної частини рішення словосполучення «строком на 3 місяці до 24.05.2015» замінити словосполученням «строком на 5 місяців до 24.07.2015р.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: К.І.Бойченко

Т.М.Колядко

Надруковано: 6 прим.:

2. позивачу;

1. відповідачу;

1. у справу;

1 ДАГС;

1.ГСЗО.