ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Справа № 910/20972/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Ходаківської І.П.
суддівСибіги О.М., Фролової Г.М. (доповідача)
за участю представників:
позивачаРешетниченко О.С., дов. від 05.01.15
відповідачаМуштей Л.Ю., дов. від 20.11.14
третя особаАнтоненко С.А., дов. від 12.01.15
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 31.03.15
у справі№910/20972/14 господарського суду Київської області
за позовомКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Фора"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:Публічне акціонерне товариство "Київенерго"
простягнення 53 304,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Секретаря другої судової палати від 20.05.2015, для розгляду касаційної скарги у справі №910/20972/14 господарського суду Київської області, сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий - Ходаківська І.П., судді - Сибіга О.М., Фролова Г.М. (доповідач).

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора" про стягнення 53304,37 грн. Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором щодо оплати за надані послуги та обґрунтовано приписами статей 526, 625 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". Позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача 182531,95 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 02.02.2015 (суддя Лутак Т.В.) у справі №910/20972/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 (судді: Тищенко О.В. - головуючий, Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Мотивуючи рішення та постанову, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з того, що факт наявності у відповідача заборгованості матеріалами справи не підтверджено, оскільки послуги з центрального опалення відповідачу у спірний період не надавались.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 218, 509, 526, 530, 901, 903 Цивільного кодексу України, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про теплопостачання". Скаржник, зокрема, вказує на те, що судами попередніх інстанцій не було належним чином з'ясовані дійсні обставини справи, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу та просить рішення та постанову у справі залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Фролової Г.М., пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм чинного законодавства та доводи касаційної скарги, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 03.11.2008 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фора" (споживач) було укладено договір № 363/404 про надання послуг, за умовами якого підприємство, на підставі укладених договорів з виробниками і постачальниками комунальних послуг, зобов'язалося транспортувати по внутрішньобудинкових мережах відповідачу, що є орендарем нежилого приміщення площею 735,8 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Миропільська, буд. 19, комунальні послуги, виставляти споживачеві платіжні документи за договором, приймати на власний розрахунковий рахунок кошти від споживача та перераховувати їх постачальній організації, а споживач у відповідності до даного договору зобов'язався приймати комунальні послуги та своєчасно їх оплатити. Пунктом 1.3 договору передбачено, що додаток № 1 до договору визначає потребу споживача в окремій комунальній послузі і є невід'ємною частиною даного договору. Відповідно до пункту 2.1 договору облік споживання комунальних послуг за відсутності приладів обліку проводиться розрахунковим способом. При цьому підприємство не несе відповідальності за якість комунальних послуг та їх кількість, що виставлена постачальниками комунальних послуг в табулярах та групрахунках. Згідно з пунктом 2.2. договору споживач повинен до 10 числа поточного місяця сплатити: платежі за комунальні послуги (гаряче і холодне водопостачання, водовідведення, центральне опалення, електроенергія) поточного місяця в сумі, що визначається на рівні сум минулого місяця (останнього опалювального місяця); перерахунок за фактично спожиті комунальні послуги здійснюється на підставі табулярів та групрахунків, що надходять від постачальників комунальних послуг місяцем пізніше, шляхом добору або зарахування надмірно сплачених коштів в рахунок майбутніх платежів. Суму по кожному виду комунальних послуг, добір (зарахування), ПДВ, пред'являють до сплати платіжною вимогою-дорученням за три дні до моменту їх оплати, відповідач отримує платіжні вимоги-доручення під розпис відповідальної особи. Відповідно до пункту 3.2.2 договору позивач зобов'язаний своєчасно надавати відповідачу платіжні вимоги-доручення до оплати. Пунктом 5.5 договору передбачено, що строк дії договору встановлений з 03.11.2008 по 03.05.2010.

Додатком №1 до Договору № 363/404 про надання послуг від 03.11.2008 сторони визначили перелік комунальних послуг та порядок їх розрахунку з 03.11.2008, а саме: центральне опалення згідно табулярів АК "Київенерго" (договір № 620361 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.11.2000) або СП "Укр-Кан-Пауер" по особистому рахунку 620361 пропорційно опалювальній площі 396,5 м2, відповідне загальне проектне навантаження на нежитлові приміщення 17,5 гкал/міс.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора" заборгованості за комунальні послуги з центрального опалення за період з 01.01.2011 по 31.08.2014 у розмірі 182 531, 95 грн. за договором від 03.11.2008.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 11 Кодексу серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначено договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги", статтею 1 якого унормовано, що комунальні послуги -це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

За змістом статті 19 цього Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частиною першою статті 26 Закону установлено істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем, а частиною четвертою визначено, що у разі, якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши матеріали справи, суди попередніх інстанцій установили, що відповідач звертався до позивача з листом від 08.02.2010, у якому, у зв'язку з неробочим станом центрального опалення в магазині "Фора" за адресою: вул. Миропільська, 19, просив направити фахівця для обстеження та складання акта непрацюючого стану центрального опалення за вказаною адресою та розірвати договір на надання цих послуг.

Установлено судами і те, що представниками Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго" Публічного акціонерного товариства "Київенерго" неодноразово проводилися обстеження центрального опалення, зокрема, у орендованому відповідачем приміщенні, за результатами яких було складено акти. Зазначеними актами встановлено, що в приміщенні теплового пункту виконані видимі розриви на врізці на гастроном та бібліотеку, трубопроводи відрізано і заварено та визначено, що позивачеві потрібно звернутися у договірний відділ Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго" Публічного акціонерного товариства "Київенерго" для внесення змін до договору № 620361 від 01.11.2000.

Крім того, як установлено, позивач звертався до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" з листами від 12.02.2010, від 19.11.2010, від 15.06.2011, у яких, у зв'язку з відсутність центрального опалення у приміщенні ТОВ "Фора", розташованого у торговому комплексі "Алмаз" за адресою: вул. Миропільська, 19, просив надати дозвіл на внесення змін до договору.

Таким чином, як установлено судами, відповідач у спірний період фактично не користувався комунальною послугою з центрального опалення, що також не заперечується позивачем.

Ураховано судами те, що рахунки-фактури, лист про донарахування вартості центрального опалення, платіжна вимога-доручення, акт виконаних робіт та акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.11.2007 по 30.11.2014 були направлені позивачем відповідачу лише під час розгляду даної справи судом першої інстанції.

Враховуючи те, (і це установлено судами), що у спірному періоді послуги з центрального опалення відповідачу не надавались, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення з відповідача вартості неспожитого.

Заперечення позивача були розглянуті та обґрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій. Інші доводи, викладені заявником у касаційній скарзі не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вказаних висновків не спростовують.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факти порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судові інстанції дійшли висновку про встановлення тих чи інших обставин справи в силу вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду, і їх переоцінка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

З огляду на те, що з'ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі згідно приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами попередніх інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено судові рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.03.15 у справі №910/20972/14 господарського суду Київської області залишити без змін.

Головуючий І.Ходаківська

Судді О.Сибіга

Г.Фролова