КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа№ 910/27785/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення ,,Укрспецекспорт"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015р.

у справі № 910/27785/14 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення ,,Укрспецекспорт"

до Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський Акціонерний Банк"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення ,,Укрспецекспорт" (далі - позивач) звернулась в господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський акціонерний банк" (далі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії, а саме виконати платіжне доручення № 56 від 25.09.2014р. про перерахування грошових коштів в сумі 327 107,97 доларів США.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.02.2015р. у справі № 910/27785/14 в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на встановлені ним обставини, положення ЦК України, Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень названого Закону в період запровадження в банку тимчасової адміністрації перерахування коштів заборонено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015р. у справі № 910/27785/14 скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права. Так, скаржник зазначає, що відповідачем не доведено наявності законних підстав для невиконання належним чином оформленого платіжного доручення, та, у даному випадку, позивач не є кредитором банку в розумінні чинного законодавства, а положення ч. 5 ст. 36 Закон України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не впливає на обов'язок відповідача з проведення розрахункових операцій за рахунком при наявності на ньому грошових коштів позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015р. у справі № 910/27785/14 апеляційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015р. прийнято до провадження та призначено її розгляд на 21.04.2015р.

У судовому засіданні 21.04.2015р. оголошено перерву до 18.05.2015р.

В судовому засіданні 18.05.2015р. представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача проти наведених доводів заперечив.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

15.04.2013р. між Публічним акціонерним товариством ,,Всеукраїнський Акціонерний Банк (далі - банк, відповідач) та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення ,,Укрспецекспорт" (далі - клієнт, позивач) укладено договір № 2024 про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування, в тому числі з використанням систем дистанційного обслуговування рахунку №-27-Д/Г-13 (далі - договір, а.с. 8-14), відповідно до п. 1 якого банк взяв на себе зобов'язання відкрити клієнту поточний рахунок та надавати /продовжувати надавати/ послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідно до умов цього договору, внутрішніх положень банку, чинних законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з п. 1.3 договору клієнт може доручити, а банк буде здійснювати розрахункове обслуговування клієнта, в тому числі в системі електронних платежів з використанням систем дистанційного обслуговування рахунку, що складаються з програмно-технічного комплексу системи ,,клієнт-Інтернет-Банк" /,,Клієнт-Банк" (далі - СКБ), який дозволяє здійснювати електронні платежі, виконувати функції надання інформаційних послуг згідно з переліком налаштувань, зазначених клієнтом у заяві про підключення до СКБ та відповідно до умов цього договору.

Пунктом 1.4 договору сторони погодили, що використання клієнтом СКБ не виключає можливості оброблення банком розрахункових документів клієнта на паперових носіях відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України.

Пунктом п. 2.1.2 закріплено обов'язок банку своєчасно здійснювати розрахункові операції, приймання та видачу готівки відповідно до умов обслуговування рахунку, чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України. Банк зобов'язаний виконувати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, в строки, передбачені законодавством України (п. 2.1.3).

За змістом п. 3.1.1 договору банк має право використовувати кошти клієнта, які зберігаються на рахунку, гарантуючи їх наявність та проведення операцій відповідно до внутрішніх положень банку, чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України.

На виконання умов договору, з метою перерахування 327 107,97 доларів США, які знаходяться на поточному рахунку позивача, відкритому в Банку, на поточний рахунок позивача, відкритий в ПАТ ,,Державний експортно-імпортний банк України", позивачем було пред'явлено відповідачу належним чином оформлене платіжне доручення від 25.09.2014р. № 56 на суму 327 107,97 доларів США.

Проте, як вказує позивач, зазначене платіжне доручення виконане не було, кошти не зараховано.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 16.10.2014р. про перерахування коштів за платіжним дорученням № 56 від 25.09.2014р., на яку отримав відповідь банку, в якій останній вказав, що переказ коштів за вказаним платіжним дорученням в іноземній валюті не погоджені куратором НБУ.

Наявність коштів, які позивач просив перерахувати, підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що відповідно до частини 8.1 статті 8 Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Так, доручення позивача з перерахування відповідачем грошових коштів на підставі платіжного доручення від 25.09.2014 №56 повинно було бути виконано Банком не пізніше 26.09.2014. Однак відповідачем не виконано платіжне доручення, грошові кошти на рахунок позивача, відкритий в ПАТ ,,Державний експортно-імпортний банк України", не зараховані.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що на підставі постанови НБУ від 20.11.2014р. №733 ,,Про віднесення Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014р. №123 ,,Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ВіЕйБі Банк", згідно з яким з 21.11.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку.

Суд першої інстанції не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі посилаючись, на приписи ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" .

Колегія суддів вважає вірним такий висновок суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ч. 5 ст. 341 ГК України установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Положеннями ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Пунктом 1.37 ст.1 Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що розрахунково - касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем до установи банку подавалось платіжне доручення № 56 від 25.09.2014р., яке останнім проведене не було.

Згідно з приписами ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Cудом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 від 24.11.2014р., винесеного на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014р. № 733 ,,Про віднесення ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних", в банку з 24.11.2014р. призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Таким чином, на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 1 ч.5 ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Статтею 2 Закону України ,,Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Оскільки між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Такий висновок щодо застосування зазначеної норми права викладено в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015р. у справі № 910/9232/14, який згідно з приписами ст. 111-28 ГПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Слід зазначити, що згідно з п. 4 ч.1 ст. 2 Закону термін ,,вкладник" вживається у значенні ,,фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката". Тобто юридичні особи, якою є позивач, не підпадають під визначення поняття ,,вкладник" у розумінні даного Закону, та на позивача не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону.

З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає про те, що спір виник внаслідок ухилення відповідача від виконання обов'язку за договором від 15.04.2013р., а саме внаслідок невиконання відповідачем платіжного доручення № 56, яке було надано позивачем 25.09.2014р. до введення в банку тимчасової адміністрації (24.11.2014р.).

З приводу даних тверджень колегія суддів зазначає, що згідно з п.5.1 договору банківського рахунку від 15.04.2013р. за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором.

Відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Тобто, за несвоєчасне перерахування з вини відповідача коштів з рахунку позивача чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді сплати пені та дана обставина не може бути підставою для зобов'язання банку здійснити перерахування коштів в період тимчасової адміністрації.

Також скаржник посилався на ту обставину, що в своєму рішенні суд першої інстанції, як одну з підстав відмови в позові, визначив, що у відповідача було відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідаційну процедуру, однак відповідного рішення стосовно відкликання у відповідача банківської ліцензії не приймалось.

Колегія суддів відзначає, що наведені доводи є вірними, посилання суду першої інстанції на положення Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими врегульовано відносини після відкликання банківської ліцензії, за відсутності в матеріалах справи таких доказів, були передчасними, однак, це не вплинуло на правильність рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у даній справі.

Водночас, під час розгляду в суді апеляційної інстанції відповідачем було надано Постанову НБУ № 188 від 19.03.2015р. ,,Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк" та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 63 від 20.03.2015р, прийняте на підставі зазначеної постанови НБУ, відповідно до якого з 20.03.2015р. розпочато процедуру ліквідації банку.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості захистити свої права на грошові кошти, які знаходяться на рахунку у банку відповідача, в порядку розділу VII Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються з підстав наведених вище, оскільки є необґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015р. у справі № 910/27785/14 слід залишити без змін з урахуванням мотивувальної частини даної постанови. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015р. у справі № 910/27785/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення ,,Укрспецекспорт" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук

Повний текст складено та підписано 20.05.2015р.