ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.05.15 Справа № 904/2324/15

За позовом: приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Батьківщина", с. Попівка Миргородського району Полтавської області

до відповідача-1: публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", м. Київ

відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ", м. Дніпропетровськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: товариство з обмеженою відповідальністю "Ламед - Консалтинг", м. Дніпропетровськ

про визнання договору застави майнових прав недійсним

Суддя: Євстигнеєва Н.М.

Представники:

Від позивача: Данілов Д.І., довіреність № бат/129 від 17 квітня 2015 року, представник

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: не з'явився

Від третьої особи: не з'явився

С У Т Ь С П О Р У :

Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство "Батьківщина" звернулося до господарського суду із позовом, яким, з урахуванням заяви від 29 квітня 2015 року про уточнення позовної заяви шляхом виправлення описки в позовній заяві, а саме зазначення вірного номеру оскаржуваного договору № DNI-22-700/13, замість № DNI-22-490/13, просить визнати недійсним договір застави майнових прав № DNI-22-700/13 від 18 квітня 2013 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 квітня 2013 року між приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Батьківщина" та публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" був укладений кредитний договір № DNI-22-482/13, відповідно до п. 3.1.5 якого передбачено укладання між банком та будь-якою із зазначених осіб, а саме: товариством з обмеженою відповідальністю "Ранок"; приватним підприємством "Амарант-Транс"; товариством з обмеженою відповідальністю "Амарант"; приватним багатопрофільним підприємством "Феникс-Плюс"; товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп-Агро ЛТД"; товариством з обмеженою відповідальністю "Гаївщина"; товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Амарант"; товариством з обмеженою відповідальністю "Полтав-Агро"; товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Хлібороб", будь-якої з зазначених нижче угод про забезпечення: договору іпотеки нерухомого майна, а саме, складських та виробничих приміщень; договору застави рухомого майна, а саме, обладнання та інші необоротні активи; договору застави транспортних засобів; договору застави сільського господарських тварин; договору застави товарів в обороті - готової продукції; договору застави цінних паперів; договору застави майбутнього урожаю. Кредитним договором визначено виключний перелік договорів забезпечення, які можуть укладатися з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Також забезпечення боргових зобов'язань позичальника за цим договором є угоди про забезпечення, укладення яких передбачено цим договором, інші Угоди про забезпечення та інше забезпечення, що будуть укладені/виникнуть у майбутньому.

Одночасно з укладенням кредитного договору, 18 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" був укладений договір застави майнових прав № DNI-22-700/13, предметом застави якого є майнові права, належні заставодавцю на підставі контракту поставки №01/01/2013 від 01 січня 2013 року укладеного між заставодавцем та товариством з обмеженою відповідальністю "Ринок Ювілейний". На момент укладення спірного договору застави товариство з обмеженою відповідальністю "Ринок "Ювілейний" вже змінило своє найменування на ТОВ "Ламед Консалтинг", що свідчить про фіктивність оспорюваного договору. Також позивач зазначає, що укладення будь-яких кредитних договорів та угод забезпечення можливо лише виключно за рішенням кредитного комітету/комісії банку. Спірна угода укладена без згоди кредитного комітету банку та щодо неіснуючого зобов'язання. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про заставу" право застави підлягає державній реєстрації. Однак спірний договір застави зареєстрований лише 12.12.2014. Предметом застави є контракт поставки, що не відповідає видам діяльності ТОВ "Агро-Топ".

На підставі вищевикладеного позивач вважає спірний договір застави укладеним виключно для зміни підсудності судового спору, що існує між приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Батьківщина" та публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк", не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто є фіктивним.

Відповідач-1, відповідач-2 та третя особа у судове засідання не з'явилися, явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, витребуваних господарським судом документів не надали, про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розгляд справи був відкладений з 14.04.2015 на 29.04.2015, з 29.04.2015 на 18.05.2015.

У судовому засіданні 18.05.2015 оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2013 року між приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Батьківщина" (позичальник) та публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" (Банк) був укладений кредитний договір № DNI-22-482/13, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 5 500 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку та строки, обумовлені договором.

Кредитний договір укладено під відкладальною умовою. Обов'язок Банку надати кредит (його частину в межах встановленого ліміту) позичальнику виникає виключно з моменту настання всіх умов, перелічених у п.3.1, у тому числі - за умови укладання між банком та будь-якою із зазначених осіб, а саме: товариством з обмеженою відповідальністю "Ранок"; приватним підприємством "Амарант-Транс"; товариством з обмеженою відповідальністю "Амарант"; приватним багатопрофільним підприємством "Феникс-Плюс"; товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп-Агро ЛТД"; товариством з обмеженою відповідальністю "Гаївщина"; товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Амарант"; товариством з обмеженою відповідальністю "Полтав-Агро"; товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Хлібороб", будь-якої з зазначених нижче угод про забезпечення:

- договору іпотеки нерухомого майна, а саме, складських та виробничих приміщень;

- договору застави рухомого майна, а саме, обладнання та інші необоротні активи;

- договору застави транспортних засобів; договору застави сільського господарських тварин;

- договору застави товарів в обороті - готової продукції; договору застави цінних паперів;

- договору застави майбутнього урожаю (п.3.1.5. кредитного договору).

Одночасно з укладенням кредитного договору, 18 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" (заставодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав № DNI-22-700/13, предметом застави якого є майнові права, належні заставодавцю на підставі контракту поставки №01/01/2013 від 01 січня 2013 року, з усіма змінами та доповненнями, укладеного між заставодавцем та товариством з обмеженою відповідальністю "Ринок Ювілейний" (п.2.1. договору застави).

За домовленістю сторін на момент укладання цього договору предмет застави оцінено у сумі 500 000,00грн.

Позивач вважає, що договір застави майнових прав вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв'язку з чим є фіктивним у відповідності до положень ст. 234 ЦК України та повинен бути визнаний судом недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України, що і є причиною спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (стаття 234 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Доказів, які б підтверджували наявність умислу сторін правочину, фіктивність спірного правочину позивачем до матеріалів справи не надано. Відсутність відкритих виконавчих проваджень стосовно товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" на виконання рішень господарського суду Дніпропетровської області у справах №904/9359/14 та №904/8212/14 не може свідчити про фіктивність договору застави майнових прав № DNI-22-700/13 від 18.04.2013. Вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" у даних справах заявлені на підставі договору поруки №7.6-90/П-3 від 26.12.2013 (№904/8212/14) та №ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 (справа №904/9359/14), які укладені між публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк", як кредитором, та товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ", як поручителем. Не свідчить про фіктивність договору застави майнових прав і те, що ТОВ "Агротоп" не оскаржило рішення суду у справах №904/9359/14 та №904/8212/14, оскільки звернення до суду є виключно правом товариства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення при укладенні договору застави майнових прав ст. 15 Закону України "Про заставу".

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Нормами ч. 2 ст. 583 ЦК України та ч. 3 ст. 11 Закону України "Про заставу" встановлено, що заставодавцем майна може бути власник речі або особа, якій належить майнове право.

Предметом застави, в силу ст. 576 ЦК України, може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України "Про заставу" застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави (ст. 16 Закону України "Про заставу").

Зі змісту наведених положень вбачається, що відсутність реєстрації застави майнових прав чи проведення реєстрації з порушенням встановлених строків не впливає на чинність договору застави та не свідчить про його фіктивність.

Предметом договору застави майнових прав є майнові права за контрактом поставки №01/01/2013 від 01 січня 2013 року, укладеного між заставодавцем та товариством з обмеженою відповідальністю "Ринок Ювілейний". Доказів того, що такий контракт поставки сторонами не укладався матеріали справи не містять. На вимогу суду контракт поставки відповідачами наданий не був.

За доводами позивача фіктивність договору застави майнових прав полягає також в тому, що на момент укладення спірного договору застави товариство з обмеженою відповідальністю "Ринок "Ювілейний" вже змінило своє найменування на ТОВ "Ламед Консалтинг". На підтвердження вказаних обставин позивачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 16.03.2015. Згідно наданого Витягу з ЄДР 06.08.2010 внесено запис до реєстру щодо припинення юридичної особи. Разом з тим, вже 19.10.2010 внесено запис щодо рішення засновників (учасників) юридичної особи про відміну рішення про припинення юридичної особи, а 18.12.2013 зареєстровані зміни щодо повного найменування, скороченого найменування товариства.

Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк створює комплексну та адекватну систему управління ризиками, що має враховувати специфіку роботи банку, встановлені Національним банком України вимоги щодо управління ризиками. Система управління ризиками має забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку, моніторинг та контроль за всіма видами ризиків на всіх організаційних рівнях та оцінку достатності капіталу банку для покриття всіх видів ризиків.

Банк зобов'язаний з метою управління ризиками утворити постійно діючі комітети, зокрема:

1) кредитний комітет;

2) комітет з питань управління активами та пасивами (ч.5 ст. 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Позивач вважає недійсним договір застави майнових прав, оскільки відсутня згода кредитного комітету Банку на укладення спірного договору.

Згідно пункту 8 кредитного договору забезпеченням боргових зобов'язань позичальника за цим договором є угоди про забезпечення, укладення яких передбачено цим договором, інші угоди про забезпечення та інше забезпечення, що будуть укладені/виникнуть у майбутньому.

Пунктом 3.1.5 кредитного договору визначено перелік юридичних осіб та видів договорів про забезпечення за умови укладення яких банком надаються кредитні кошти. До переліку таких договорів віднесено і договір застави рухомого майна, а саме: обладнання та інші необоротні активи. Перелік та вартість предметів застави/іпотеки за такими угодами про забезпечення має бути попередньо узгоджено з банком. Зі змісту договору застави майнових прав вбачається, що від імені Банку договір підписано заступником голови правління Школяренко К.О., що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 04.05.2012 за №1210.

Зважаючи на те, що доказів укладення договору застави майнових прав за відсутності згоди кредитного комітету матеріали справи не містять, суд не вбачає підстав вважати спірний договір застави майнових прав укладеним з перевищенням повноважень наданих особі, яка підписала договір. Також, у спірних правовідносинах суд не вбачає підстав встановити наявність умислу та вважати, що договір застави майнових прав не був спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, інакше кажучи є фіктивним (ст. 234 ЦК України).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наведені вище положення законодавства, суд вважає вимоги позивача не правомірними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на позивача у справі.

Враховуючи вищевикладене керуючись ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя Н.М.Євстигнеєва

Повне рішення складено, - 22.05.2015.