ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р.Справа № 916/4783/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.,

при секретарі судового засідання Шитря О.М.

за участю представників сторін:

від позивача - Міхеєв М.В. - за довіреністю,

від відповідача - Моджук І.О. - за довіреністю,

від третьої особи - Польщіна Т.Л. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності

на рішення господарського суду Одеської області від 09 лютого 2015 року

у справі № 916/4783/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МКП»

до відповідача Одеської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про визнання недійсним договору резервування місця розташування об'єкту

встановив:

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «МКП» (далі-ТОВ «МКП», позивач) звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської міської ради (далі-ОМР, відповідач) про розірвання укладеного між сторонами договору про резервування (використання) місця розташування об'єкту від 22.06.2012р. №100, укладеного між сторонами у справі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.12.2014р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

В подальшому позивачем було подано заяву про зміну предмета позову, в якій з тих же підстав позивач просив визнати недійсним договір резервування (використання) місця розташування об'єкту від 22.06.2012р. №100.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09 лютого 2015 року (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено у повному обсязі, визнано недійсним договір резервування (використання) місця розташування об'єкту від 22.06.2012р. №100, укладений між ТОВ «МКП» та Одеської міською радою, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 609 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що приписами Закону України «Про оренду землі», Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України не передбачена можливість укладання договору на резервування (використання) місця розташування об'єкту з метою отримання землі у користування, а оспорюваний правочин не є договором оренди земельної ділянки як за формою, так і за порядком укладання, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, третя особа звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 05 березня 2015 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради повернуто на підставі п.3 ч.1 ст.97 Господарського процесуального кодексу України.

03.03.2015р. Одеська міська рада звернулася з апеляційною скаргою на рішення господарського суду від 09.02.2015р., в якій просила суд його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Як зазначає відповідач, господарським судом не надано юридичної оцінки тому факту, що договір від 22.06.2012р. №100 було укладено на підставі вільного волевиявлення позивача, не з'ясовано законність застосування актів законодавства щодо свободи укладання договорів, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють права і обов'язки сторін.

Відповідно до даних моніторингу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з 16.04.2013р. ТОВ «МКП» вносило плату за спірним договором, а, отже судом першої інстанції не дано оцінки обставинам виконання цього договору та відповідним діям сторін.

На думку скаржника, покладені в основу рішення висновки про те, що оспорюваний правочин регулює права та обов'язки сторін саме щодо користування землею комунальної власності, є невірними та не відповідають природі укладеного сторонами спірного договору.

30 березня 2015 року до Одеського апеляційного господарського суду повторно надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В обґрунтування апеляційної скарги Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

При прийнятті рішення господарського суду Одеської області від 09.02.2015р. порушено вимоги ст.ст.6 та 19 Конституції України, якими визначено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Договір на резервування (використання) місця розташування об'єкту від 22.06.2012р. №100 укладено між сторонами на підставі рішень Одеської міської ради від 19.10.2011р. №396-VІ та від 08.07.2011р. №846-VІ (із змінами внесеними рішенням ОМР від 20.09.2011р. №1269-VI), якими врегульовані правовідносини щодо користування земельними ділянками на період оформлення права власності або права оренди земельною ділянкою. Таким чином оспорюваний правочин укладено на підставі обов'язкових до виконання рішень Одеської міської ради, якими встановлені процедура укладення та істотні умови договору на резервування місця розташування об'єкту.

Договір на резервування (використання) місця розташування об'єкту №100, укладений 22.06.2012р. між ТОВ «МКП» та Одеською міською радою, не підміняє договір оренди землі, а є укладеним, виходячи із закріпленого у ст.ст.3,6 ЦК України принципу свободи договору, у зв'язку з чим умови цього договору є обов'язковими для виконання сторонами в силу вимог ст.629 ЦК України.

Як зазначає скаржник, господарським судом не прийнято до уваги розділ 7 Положення «Про врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2011р. №1396-VІ, де зазначається, що резервування (використання) місця розташування об'єкту - строкове, платне користування суб'єктом господарювання місцем розташування об'єкту на період виготовлення документації із землеустрою та реєстрації відповідного права власності (користування) земельною ділянкою. Вищевказане рішення Одеської міської ради на теперішній час є чинним, ніким не оскаржене та регулює земельні відносини у м. Одесі.

Крім того, судом не надано юридичної оцінки тому факту, що договір було укладено на підставі вільного волевиявлення позивача (ст.203 ЦК України).

Висновки суду про те, що спірний договір по суті підміняє собою договір оренди землі, є безпідставними.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р. апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради прийнято до провадження та призначено її для спільного розгляду з апеляційною скаргою Одеської міської ради.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники скаржників наполягали на задоволенні апеляційних скарг з підстав, викладених в них.

Представник позивача в засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційних скарг Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, вважаючи їх доводи безпідставними. а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційних скарг, заслухавши представників сторін та третьої особи, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.06.2012р. між Одеською міською радою (Власник) в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та товариством з обмеженою відповідальністю «МКП» (Місцевикористовувач) укладено договір №100 на резервування (використання) місця розташування об'єкту.

Пунктами 1.1.-1.3. договору сторони передбачили, що Власник надає, а Місцевикористовувач приймає у строкове платне користування місце розташування об'єкту, який знаходиться за адресою: м. Одеса, Суворовський район, вул. Локомотивна, 24-Д. Об'єкт розташований на земельній ділянці загальною площею 6582 кв.м. На земельній ділянці знаходиться нежила виробничо-складська будівля.

Дія договору починається з моменту прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду і закінчується у момент державної реєстрації договору оренди земельної ділянки відповідно до законодавства України (п.2.1. договору).

Згідно п.п.3.1.-3.2 договору від 22.06.2012р. плата за місце розташування об'єкту вноситься Місцевикористовувачем виключно у грошовій формі. Плата за цим договором нараховується у розмірі п'яти відсотків від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 153587,67 грн. на рік.

Плата вноситься рівними частками щомісяця, підлягає індексації згідно із щорічною індексацією нормативної грошової оцінки землі (п.3.4. договору).

Вказаний договір набирає чинності з моменту, визначеного у п.2.1 договору, та реєстрації в Одеському міському управлінні земельних ресурсів ОМР (п.10.1 договору).

Договір підписано уповноваженими представниками, скріплено печатками та зареєстровано в Одеському міському управлінні земельних ресурсів Одеської міської ради, про що у книзі реєстрації договорів у книзі записів договорів вчинено запис №100.

В обґрунтування своєї правової позиції ТОВ «МКП» зазначає про те, що користування земельною ділянкою має відбуватися лише на підставі договору оренди, укладеного у відповідності до вимог чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з пропозицією щодо укладення з ним договору оренди земельної ділянки, мотивуючи свою вимогу тим, що фактично він користується земельною ділянкою на підставі договору резервування місця розташування об'єкту, що суперечить чинному законодавству.

Суд першої інстанції в своєму рішенні прийшов до висновку, що спірним договором врегульовані відносини, пов'язані з платним користуванням товариством приватної форми власності земельною ділянкою для розміщення нежитлових споруд, які регулюються лише на підставі договору оренди.

Таким чином, договір про резервування (використання) місця розташування об'єкту від 22.06.2012р. №100, є удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору оренди землі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог про визнання недійсним договору резервування (використання) місця розташування об'єкту №100 від 22.06.2012р., з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1 ст.377 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Виникнення права власності на об'єкт нерухомості тягне за собою необхідність оформлення права користування земельною ділянкою під цим об'єктом. Так, правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомий об'єкт, є підставою для переходу права на землю, проте оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.182, ч.2 ст.331, ст.657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. При цьому, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України підставою набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За приписами ч.2 та ч.6 ст.123 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний договір насправді є договором, який за змістом своїх умов є договором оренди земельної ділянки, метою укладення якого було отримання плати за користування земельною ділянкою (п.3.2.,3.4. договору №100), на якій, як і зазначено у п.1.3 знаходяться нежитлові будівлі та споруди, належні на праві власності ТОВ «МКП».

Вчинений між сторонами правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Знаходження на спірній земельній ділянці належних ТОВ «МКП» на праві власності будівель та споруд виключає можливість надання цієї земельної ділянки у користування третім особам, відповідно відсутня необхідність у резервуванні такої земельної ділянки, натомість, при фактичному її використанні власником виникає необхідність в одержанні плати за землю, що наразі належить до комунальної власності.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Статтею 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з приписами пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений сторонами.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в зазначеній постанові також роз'яснив, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналогічні роз'яснення містяться у п.3.11 Пленуму Вищого господарського суду України постанови від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Колегія суддів повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду про те, що спірний договір фактично регулює орендні відносини.

Оскільки між сторонами у справі фактично був укладений договір оренди земельної ділянки, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст.93 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ст.13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно зі ст.15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

З договору №100 від 22.06.2012р. вбачається, що він не містить таких істотних умов та невід'ємних частин (встановлених ст.15 ЗУ «Про оренду землі»), як: 1) зазначення кадастрового номеру земельної ділянки; 2) строк дії договору; 3) визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; 4) відсутні план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; 5) відсутній кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів.

Крім того, згідно із ч.1 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідного рішення про передачу позивачу в оренду спірної земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Локомотина, 24-Д, відповідачем не приймалось.

Посилання скаржників на рішення Одеської міської ради від 19.10.2011р. №1396-VI «Про врегулювання земельних відносин та організації землеустрою», яким затверджено Положення з регулювання земельних відносин та організації землеустрою у м. Одесі, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказане рішення не є рішенням про передачу земельної ділянки ТОВ «МКП» в оренду згідно із вимогами ч.1 ст.124 Земельного кодексу України.

Якщо метою укладення спірного договору, як стверджують скаржники, є одержання місцевим бюджетом плати за землю у період, коли триває оформлення документів із землеустрою, то законодавством визначається тільки дві форми плати за землю: орендна плата та земельний податок.

Одержання плати за землю у формі плати за місце розташування об'єктів нерухомості чинним законодавством не передбачено.

Слід також зазначити, що спірний договір укладений Одеською міською радою в особі в.о. начальника Одеського міського управління земельних ресурсів на підставі рішення Одеської міської ради №846-VI від 08.07.2011р. (із змінами), а не на підставі рішення Одеської міської ради №1396-VI від 19.10.2011р.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, встановивши удаваність правочину у вигляді договору на резервування (використання) місця розташування об'єкту №100, укладеного 22.06.2012р., та фактичне укладання договору оренди земельної ділянки з порушенням вимог ст.15 ЗУ «Про оренду землі», ч.1 ст.124 Земельного кодексу України, суд першої інстанції правомірно визнав недійсним договір №100 від 22.06.2012р. на підставі ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 09.02.2015р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, що є підставою для залишення рішення без змін.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у оскарженому рішенні, та не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 09 лютого 2015 року у справі №916/4783/14 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 19.05.2015р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Мишкіна М.А.

Таран С.В.