КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Справа№ 910/5010/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Новіков С. М. - представник за довіреністю НАК 607328 від 29.12.2014

від відповідача: Шегера І. П. - представник за довіреністю № 27-У від 2612.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2015

у справі № 910/5010/15-г (суддя Отрош І. М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 55 961,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 42 902,90 грн. за поставлений за договором поставки № Д-1111-69/112-Д від 01.07.2010, але неоплачений товар, пені в сумі 1 639,71 грн., 3 % річних в сумі 3 868,31 грн., збитків від інфляції в сумі 4 547,71 грн. та 7% штрафу в сумі 3 003,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2015, повний текст якого складений 08.04.2015, у справі № 910/5010/15-г позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено основний борг в сумі 42 902,90 грн. та 3 % річних в сумі 1 968,26 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належним чином доведено факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті отриманого за спірним договором товару на заявлену до стягнення суму та факт вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним спірної заборгованості, що, відповідно, свідчить про переривання позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами, що, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні вказаних вимог, а відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу - з того, що позовні вимоги про стягнення штрафу ґрунтуються на приписах ч. 2 ст. 231 ГК України, яка не передбачає нарахування штрафу за прострочення виконання грошового зобов'язання, а відтак, до спірних правовідносин застосована бути не може.

При вирішенні спору в частині стягнення 3% річних, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних - 13.08.2010 замість 14.08.2010 - дати виникнення прострочення, і, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, дату звернення позивача з цим позовом до суду (03.03.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 5010/15) та те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування 3% річних позивачем суду не надано, а нарахування 3% річних він здійснює по 13.08.2013, обґрунтованим для нарахування 3% річних визнав період з 03.03.2012 по 13.08.2013, частково задовольнивши позовні вимоги про стягнення 3% річних за вказаний період.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків від інфляції, суд першої інстанції виходив з тих саме обставин, що й при розгляді по суті вимог про стягнення 3% річних (пропуск позивачем строків позовної давності, відповідну заяву відповідача та строк, за який заявлені до стягнення збитки від інфляції), визнавши обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат період з березня 2012 року по липень 2013 року (в межах строку позовної давності), проте врахував, що у вказаний період мала місце дефляція. У задоволенні позовних вимог про стягнення збитків від інфляції за період з серпня 2010 року по лютий 2012 року суд відмовив у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2015 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що при винесенні вказаного рішення суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, рішення винесено з неправильним застосування норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позов (а.с.37-40) відповідач, заперечуючи проти майнових вимог позивача, послався на те, що видаткова накладна від 02.07.2010 № 36 не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію, а розрахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони договору й домовились, проте рахунок-фактура щодо оплати за договором або видатковою накладною на адресу відповідача не надходив.

Крім того, у відзиві на позов відповідач послався на закінчення строку позовної давності для звернення до суду з заявленими вимогами, та на відсутність належних доказів на підтвердження переривання вказаного строку, оскільки підписання актів звірки, на які посилається позивач, не може вважатися дією, яка б свідчила, що відповідач визнав свій борг перед позивачем, та, відповідно, підставою для переривання строку позовної давності стосовно заборгованості відповідача, адже акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом і не фіксує здійснення жодних господарських операцій, а містить в собі тільки зведені відомості про бухгалтерський облік, а головний бухгалтер відповідача, який підписав ці акти, не є уповноваженою особою, дії якої свідчать про визнання відповідачем свого боргу за господарською операцією, оскільки він має право підписувати документи, а в подальшому і ставити відбитки основної печатки виключно з питань своїх повноважень і посадових обов'язків.

Відповідач також повідомляє, що первинним документом щодо збільшення терміну позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, є договір про збільшення позовної давності у письмовій формі, який сторонами не укладався.

У апеляційній скарзі відповідач послався на ті саме обставини, що й у відзиві на позов, додатково вказавши на те, що накладна від 02.07.2010 № 36 не має в собі всіх необхідних для оплати реквізитів, а отже, не може бути розрахунковим документом, і що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 складений сторонами в межах позовної давності, оскільки вказаний акт не містить дату укладення, а містить лише дату існування заборгованості.

У судовому засіданні 20.05.2015 на запитання суду представник відповідача зауважив на відсутності дати складання і в акті звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2013, який містить лише дату існування заборгованості, в зв'язку з чим вказаний акт також не може вважатися таким, що складений сторонами в межах строку позовної давності.

Ухвалою від 29.04.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

01.07.2010 Дочірня компанія «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є позивач, як продавець та відповідач як покупець уклали договір поставки № Д-1111-69/112-Д (далі Договір) (а.с. 10-12), відповідно до умов якого позивач зобов'язується поставити у зумовлені строки відповідачу матеріали для роботи сервісного центру (далі Товар), а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити Товар на умовах Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору, Товар поставляється єдиною партією, загальна сума Договору складає 42 902,90 грн. в т.ч. ПДВ.

Згідно з п. 2.1 Договору позивач зобов'язується передати, а відповідач - вивезти товар власними силами на умовах EXW.

В пункті 2.3 Договору сторонами погоджено, що позивач повинен передати відповідачу накладну на відпуск товарно-матеріальних цінностей, податкову накладну на Товар і на вимогу відповідача копію сертифіката відповідності, а відповідач повинен надати позивачу довіреність типової форми № М-2.

Згідно з п. 2.2 Договору, оплата Товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження Товару, що постачається за Договором, у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 Договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику відповідача, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі Товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Відповідно до п. 6.3 Договору, оплата здійснюється після поставки Товару, що постачається за Договором, у розмірі 100 % вартості.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв Товар на загальну суму 42 902,90 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією накладної № 36 від 02.07.2010 (а.с. 13-14). Факт отримання спірного Товару відповідачем не заперечується. Товар позивачу відповідач не повертав, тобто прийняв виконання як належне.

За таких обставин, посилання апелянта на недоліки накладної № 36 від 02.07.2010 до уваги колегії суддів не приймаються як такі, що не впливають на вирішення спору сторін по суті.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що відповідач свій обов'язок по оплаті поставленого за Договором товару не виконав, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки, до яких відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами Договору (п. 2.2, п. 6.3), відповідач мав зобов'язання оплатити Товар протягом 30 робочих днів з 02.07.2010 - дати видаткової накладної № 36, тобто до 13.08.2010 включно.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення з нього суми основного боргу, посилається на те, що позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду з позовом про стягнення з нього цієї суми.

Щодо вказаних обставин слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки оплатити Товар відповідач мав до 13.08.2010 (включно), перебіг позовної давності за Договором розпочався з 14.08.2010 і закінчився, відповідно, 14.08.2013, в той час як з позовом позивач звернувся до суду 03.03.2015.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача основного боргу, штрафних санкцій, 3% річних та збитків від інфляції (а.с. 61, 61 зворот).

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Як свідчать матеріали справи, сторонами були складені, підписані та скріплені печатками акти звірки взаємних розрахунків між РВУ «Донецькавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013 (а.с. 71, 15), в яких зафіксовано факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 1 106 612,92 грн., в тому числі й у спірній сумі за Договором.

Враховуючи, що акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 підписаний сторонами в межах строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення основного боргу (до 13.08.2013 включно), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним спірної заборгованості.

Підписанням 30.09.2013 в межах вже продовженого строку позовної давності аналогічного акту звірки взаємних розрахунків, відповідач підтвердив наявність спірної заборгованості перед позивачем.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилковості тверджень відповідача про те, що із підписанням актів станом на 31.03.2013 та на 30.09.2013 перебіг позовної давності не переривався, і відповідач з їх підписанням не здійснив дії, які свідчать про визнання ним боргу перед позивачем, оскільки вказані акти підписані головним бухгалтером відповідача, який не є уповноваженою особою, з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи, з боку відповідача Договір підписано уповноваженою особою регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яка діяла від імені відповідача на підставі відповідної довіреності, а головний бухгалтер цієї юридичної особи підписав вищезгадані акти звірки взаєморозрахунків. В матеріалах справи відсутні заперечення відповідача проти того, що вказані посадові особи вчиняли вказані дії від імені відповідача в межах відповідних повноважень.

Відповідно до п. 7 ст. 7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства:

- забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності;

- організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій;

- бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства;

- забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства;

Відповідно до Наказу Міністерства праці та соціальної політики № 336 від 29.12.2004 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Посадовою інструкцією головного бухгалтера регіонального виробничого управління «Донецькавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (а.с. 41-43) встановлено, що головним завданням головного бухгалтера є організація та забезпечення ведення бухгалтерського обліку в Управлінні. Відповідно до поставленого завдання головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей діяльності підприємства й технології оброблення облікових даних. (розділ 4), головний бухгалтер має право в межах своєї компетенції підписувати та візувати документи (п. 5.2).

Водночас наказом Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України № 148/234/383 від 10.11.1998 «Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року» затверджено форму акту звіряння розрахунків, зі змісту якої слідує, що акт підписується представниками підприємств.

Тобто чинним на момент складання акту звіряння взаєморозрахунків станом на 31.03.2013 законодавством не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин.

З огляду на вищевказані приписи закону, враховуючи, що відповідач уповноважив головного бухгалтера на ведення бухгалтерського обліку та підписання в межах своєї компетенції документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вчинення вказаною особою в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків дій з підписання актів звірки щодо стану розрахунків по господарських операціях, відображених на рахунках бухгалтерського обліку, у господарських (цивільних) правовідносинах розцінюється як вчинення дій уповноваженим представником юридичної особи, які свідчать про визнання відповідачем боргу в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України та, відповідно, переривання перебігу позовної давності.

Отже акт звірки станом на 31.03.2013 є належним доказом переривання перебігу позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що процедура збільшення позовної давності і процедура переривання позовної давності є різними за своєю правовою природою і регулюються різними спеціальними нормами законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Те, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін в порядку статті 259 ЦК України шляхом укладення у письмовій формі договору про збільшення позовної давності, на що посилається відповідач, не відміняє дію норми ч. 1 ст. 264 ЦК України, згідно з якою за визначених законом умов може статися переривання перебігу позовної давності.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з підписанням сторонами акту звірки від 31.03.2013 перебіг позовної давності щодо позовних вимог про стягнення основного бору перервався та, відповідно, розпочався заново з 01.04.2013, а відтак, позовна давність щодо вказаних вимог спливає 01.04.2016.

Враховуючи, що з цим позовом позивач до суду першої інстанції звернувся 03.03.2015, про що свідчить відмітка канцелярії суду першої інстанції на позовні заяві, тобто в межах трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 42 902,90 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Посилання апелянта на те, що надані позивачем акти звірки взаєморозрахунків не містять дати їх складання, а тому відсутні підстави стверджувати, що їх було сторонами складено у межах строку позовної давності, колегія суддів вважає помилковими, оскільки в текстах вказаних актів чітко зазначено, що сторони провели перевірку розрахунків (в тому числі й за спірним Договором) станом на 31.03.2013 та на 30.09.2013 відповідно, в той час як Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не передбачає, в якому саме місці первинних чи зведених облікових документів має бути зазначена дата складання документу.

Вказаних правових висновків дійшов й Вищий господарський суд України у постанові від 20.08.2014 у справі № 910/18104/13.

При цьому, жодного документального доказу на підтвердження того, що акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2013 складений сторонами не у дату, на яку зафіксовано в ньому стан розрахунків сторін, або після 13.08.2010 - останнього дня встановленого законом трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за Договором, тобто поза межами позовної давності, відповідачем суду також не надано, тому посилання відповідача на вказані обставини до уваги колегією суддів не приймаються як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на документальних доказах.

Щодо посилань відповідача на те, що накладна № 36 від 02.07.2010 свідчить лише про факт поставки товару, однак не є розрахунковим документом, на підставі якого відповідач повинен був сплатити грошові кошти у розмірі 42 902,90 грн., і що таким розрахунковим документом, на думку відповідача, є лише рахунок-фактура, який відповідачу не надавався, а тому у нього не виник обов'язок з оплати, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що умови Договору не встановлюють як обов'язок позивача виставити відповідачу рахунок на оплату Товару, так і те, що обов'язок відповідача оплатити Товар будь-яким чином залежить від факту виставлення чи направлення йому позивачем рахунку-фактури.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 1 639,71 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Дії відповідача є порушенням грошових зобов'язань, тому є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

Згідно з п. 7.2 Договору, за невиконання або неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті Товару, згідно п. 6.3 Договору, відповідач виплачує позивачу пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

З наданого позивачем розрахунку слідує, що пеню він розраховує за період з 13.08.2010 по 08.02.2011, проте, як встановлено судом 13.08.2010 є останнім днем, у якій відповідач мав оплатити спірний Товар, тобто правильною датою початку нарахування пені є 14.08.2010 - дата, з якої виникло прострочення оплати.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції здійснив власний розрахунок в межах заявленого позивачем періоду нарахування (період з 14.08.2010 по 08.02.2011) та встановив, що обґрунтованими є вимоги про стягнення пені в сумі 1 630,60 грн. (42 902,90/100*7,75/365 *179 днів =1630,60), проте відмовив у вказаних вимогах з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 5 п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, які б свідчили про визнання ним свого обов'язку зі сплати позивачу пені, в той час як вчинення ним дій щодо визнання основного боргу не є доказом визнання ним також і додаткових вимог, зокрема пені.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем пропущено річний строк для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені та враховуючи відповідну заяву відповідача про застосування строків позовної давності щодо вказаних вимог суд, першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені за період з 14.08.2010 по 08.02.2011. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені, нарахованої за 13.08.2010, судом обґрунтовано відмовлено у зв'язку з їх безпідставністю. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу за порушення строку оплати Товару в сумі 3 003,20 грн. слід зазначити таке.

Позивач, звертаючись до суду з вимогами про стягнення штрафу, ґрунтує їх на приписах ч. 2 ст. 231 ГК України.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи з положень ст. 231 ГК України, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо за умови, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Правової позиції щодо застосування вказаних видів відповідальності виключно за порушення негрошового зобов'язання дотримується й Вищий господарський суд України, який в п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 визначив, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013).

Виходячи з приписів чинного законодавства, спірне зобов'язання є грошовим, з огляду на що застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 231 ГК України не є правомірним.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 3 003,20 грн. є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у цих вимогах залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 3 868,31 грн. та збитків від інфляції в сумі 4 547,71 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як слідує з матеріалів справи, позивач нараховує 3 % річних та збитки від інфляції за період з 13.08.2010 по 13.08.2013.

Колегія суддів вважає правильним висновок про безпідставність нарахування 3 % річних за 13.08.2010, оскільки днем початку прострочення зобов'язання є 14.08.2010, і погоджується з судом першої інстанції, який, врахувавши подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, дату звернення позивача до суду з цим позовом (03.03.2015) та період, за який позивач нараховує 3% річних та збитки від інфляції (з 13.08.2010 по 13.08.2013), визнав обґрунтованим для нарахування період з 03.03.2012 по 13.08.2013 і частково задовольнив вимоги про стягнення 3 % річних за вказаний період.

Однак, як слідує з оспорюваного рішення, суд першої інстанції при розрахунку 3 % річних припустився помилки, зазначивши, що період з 01.01.2013 по 13.08.2013 складається з 255 днів, в той час як вказаний період складається з 225 днів.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних підлягають частковому задоволенню за уточненим розрахунком колегії суддів в сумі 1 862,47 грн. (1 069,06+793,41).

42 902,90/100*3/366*304=1 069,06 (03.03.2012 по 31.12.2012)

42 902,90/100*3/365*225=793,41 (01.01.2013 по 13.08.2013)

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача збитків від інфляції з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, обґрунтованим для нарахування збитків від інфляції є період з 03.03.2012 по 13.08.2013.

Відповідно до ст. 625 ЦК України сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватись за весь час прострочення..

Будь-яких виключень з вказаної норми не встановлено, тому при розрахунку збитків від інфляції слід враховувати індекси інфляції за всі місяці періоду, в тому числі і за ті, де вони становлять менше одиниці, тобто мала місце дефляція.

Поняття дефляції наведене в Методологічних положеннях щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін", затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 N 519, та у Методиці розрахунку базового індексу споживчих цін", затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 N 265, згідно яких розраховується індекс споживчих цін, тобто індекс інфляції.

Дефляція - це - зниження загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. (на відміну від інфляція - зростання)

Вказані методики базуються на загальних вимогах Конвенції 160 Міжнародної організації праці 1985 року (статті 12), "Резолюції щодо індексів споживчих цін", прийнятій на 17-ій Міжнародній конференції статистиків праці (2003) та спільному документі МОП, МВФ, ОЕСР, Євростату, ООН та Світового банку "Керівництво щодо індексу споживчих цін. Теорія та практика" (2004).

У відповідності до зазначених нормативно-правових актів розрахунок індексу споживчих цін за квартал, за період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів.

Саме такий спосіб розрахунку інфляційних запропонований судам у Листі ВС України від 03.04.97 г. № 62-97р Рекомендации относительно порядка применения индексов инфляции при рассмотрении судебных дел.

При цьому виключення з цього ланцюга одного чи декількох індексів з тих підстав, що вони свідчать про дефляцію (тобто зменшення вартості грошей, що мале місце протягом одного чи декількох періодів) протягом певного періоду (періодів), не передбачається, оскільки штучне втручання в процес формування рівня інфляції призведе до того, що на певний момент часу цей рівень не буде відповідати дійсному.

Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом, і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, - будь-то позивач, відповідач чи суд, тому інфляційні втрати мають розраховуватись з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції.

Зазначена правова позиція викладена у Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», яким, зокрема, визначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 N 62-97р), а також у постанові Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно з п. 3.2 якої до розрахунку індексу інфляції мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За таких обставин, суд першої інстанції, перерахувавши заявлену позивачем до стягнення суму інфляційних втрат з урахуванням всіх індексів інфляції періоду, нарахування за який є правомірним, дійшов вірного висновку про те, що за вказаний період мала місце дефляція, тобто індекс інфляції за цей період має від'ємне значення, з огляду на що правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків від інфляції. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2015 у справі № 910/5010/15-г підлягає зміні, позов задовольняється частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг в сумі 42 902,90 грн. та 3 % річних в сумі 1 862,47 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

З огляду на підстави зміни рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судові витрати за подачу апеляційної скарги - на відповідача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2015 у справі № 910/5010/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2015 у справі № 910/5010/15-г змінити.

3. Викласти пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2015 у справі № 910/5010/15-г в такій редакції:

«2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134. м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ідентифікаційний код 30019801) основний борг в сумі 42 902 (сорок дві тисячі дев'ятсот дві) грн. 90 коп., 3% річних у розмірі 1 862 (одна тисяча вісімсот шістдесят дві) грн. 47 коп. та судовий збір у розмірі 1 461 (одна тисяча чотириста шістдесят одна) грн. 47 коп.»

4. Повернути до господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5010/15-г.

Повний текст постанови складено: 25.05.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій