КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 911/163/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

за участю представників:

від позивача: Чеботарьова І.Г. - дов. №14-124 від 13.05.2014

від відповідача: Кашуба Л.Г. - дов. №793 від 30.04.2015

розглядаючи

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Київської області

від 23.02.2015 (суддя Наріжний С.Ю.)

у справі №911/163/15

за позовом Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України"

до Комунального підприємства „Васильківтепломережа"

про стягнення 789882,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду Київської області були передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" (надалі - позивач, ПАТ „НАК „Нафтогаз України") до Комунального підприємства „Васильківтепломережа" (надалі - відповідач, КП „Васильківтепломережа") про стягнення 789882,51 грн., з яких 195840,88 грн. пені, 60734,06 грн. 3 % річних та 126752,87 грн. інфляційних втрат та 406554,70 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Київської області від 23.02.2015 у справі №911/163/15 позовні вимоги задоволені частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 146880,66 грн. пені, 304916,03 грн. штрафу, 60734,06 грн. 3 % річних, 126752,87 грн. інфляційних втрат. У частині позовних вимог про стягнення 48960,22 грн. пені та 101638,67 грн. штрафу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПАТ „НАК „Нафтогаз України" звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 23.02.2015 у справі №911/163/15 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 48960,22 грн. пені та 101638,67 грн. штрафу та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, в іншій частині рішення залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги позивача мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу), їх зменшення, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи. Апелянт вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано зменшено розмір пені та штрафу, оскільки зменшуючи розмір пені місцевий господарським суд не взяв до уваги інтереси обох сторін. Зокрема, скаржник зазначає, що внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками. При цьому, єдиним джерелом часткової компенсації понесених ПАТ „НАК „Нафтогаз України" втрат є стягнення з боржників пені у розмірі, передбаченому договором. Однак, місцевий господарський суд не прийняв до уваги негативні наслідки спричинені позивачеві від прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань.

Представник позивача у судовому засіданні 19.05.2015 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим і просять залишити його без змін.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

28.09.2012 між Національною акціонерною компанією „Нафтогаз України", як продавцем, та КП „Васильківтепломережа", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу №12/948-БО-17 (надалі - договір), відповідно до умов пункту 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України „Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

Відповідно до п. 11.1. договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 вересня 2012 року і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2012 року, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

Пунктом 5.2. договору визначено, що сума до сплати за 1000 куб. м. природного газу складає 3884,78 грн., крім того ПДВ - 20% - 776,96 грн., всього з ПДВ - 4661,74 грн.

Згідно п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ за період з жовтня по грудень 2012 року включно в об'ємі 1560,208 тис. куб. м. загальною вартістю 7273277,80 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями підписаних та скріплених печатками сторін актами приймання-передачі природного газу: за жовтень 2012 року від 27.11.2012 року, за листопад 2012 року від 30.11.2012 року та за грудень 2012 року від 31.12.2012 р.

Вказані акти підписані сторонами без зауважень та за відсутності з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору, тобто, відповідач не заперечував щодо обсягів, сум, якості поставленого газу та строків поставки за підписаним актом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Пунктом 6.1. договору визначено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як встановлено судом першої інстанції, в порушення свого грошового зобов'язання, вартість послуг з постачання природного газу відповідач сплачував з простроченням, в зв'язку з чим відповідачем було порушено умови п. 6.1. договору щодо своєчасної оплати поставленого газу. Зазначені обставини відповідачем не заперечувались.

Згідно частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчисляється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини першої ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 195840,88 грн. пені та 406554,70 грн. штрафу.

Судом першої інстанції встановлено, що розмір штрафу та пені нарахований позивачем правильно.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 50%. Своє клопотання відповідач обґрунтовував тим, що станом на дату розгляду справи заборгованість за договором повністю сплачена, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків на умовах Постанови Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014 „Деякі питання надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування".

Окрім того, відповідач вказував на те, що він є виробником теплової енергії та газ, що постачався за договором, використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалася бюджетними організаціями, і на даний час існує затримка розрахунків контрагентів відповідача за надані послуги, що в свою чергу свідчить про збитковість відповідача, на підтвердження чого відповідачем надано звіти про фінансові результати КП „Васильківтепломережа" за 2012 рік та 9 місяців 2014 року.

Взявши до уваги вказані доводи відповідача, місцевий господарський суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафних санкцій (пені та штрафу) на 25%.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені та штрафу та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставності такого зменшення, виходячи з наступного.

Пункт 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає право господарському суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В пункті 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011, № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З матеріалів справи вбачається, що частково задовольняючи клопотання відповідача та зменшуючи розмір штрафних санкцій на 25%, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем підтверджено збитковість його діяльності, та врахував, що станом на час розгляду справи заборгованість відповідача за договором є сплаченою в повному обсязі, а заявлена позивачем сума штрафних санкцій є значною.

При цьому, місцевий господарський суд, дійшовши висновку про наявність у даному конкретному випадку виняткових обставин у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, також врахував інтереси позивача.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що позивач теж перебуває у скрутному матеріальному становищі, у тому числі через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, а тому дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру штрафних санкцій у даній справі на 25%.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зменшення пені на 25% відповідає вимогам співрозмірності та враховує інтереси обох сторін, що у свою чергу, відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частині першій статті 627 Цивільного кодексу України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та додаткове джерело отримання прибутків кредитором.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу правомірно та обґрунтовано задоволені судом частково, зокрема в розмірі 146880,66 грн. пені та 304916,03 грн. штрафу.

Стосовно нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 126752,87 грн. та 3% річних в розмірі 60734,06 грн., згідно розрахунку позивача, який колегія суддів вважає обґрунтованим.

За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги ПАТ „НАК „Нафтогаз України" частково, та стягнув з відповідача 146880,66 грн. пені, 304916,03 грн. штрафу, 60734,06 грн. 3 % річних, 126752,87 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Київської області від 23.02.2015 у справі №911/163/15 має бути залишене без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 23.02.2015 у справі №911/163/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи №911/163/15 повернути до господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя М.М. Новіков

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець