ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Справа № 910/20517/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Дунаєвська Н.Г.,
суддів:Владимиренко С.В. - доповідач,
Мележик Н.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Терра Банк"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015р.
та рішеннягосподарського суду міста Києва від 18.11.2014р.
у справі№ 910/20517/14 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Терра Банк"
доПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українські резерви"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
прозастосування наслідків недійсності правочину та стягнення 2 145 644,45грн.
за участю представників

позивача не з'явились;

відповідача Шкуліпа О.П. (дов.№190 від 11.12.2014р.), Дерев'янко Н.В.,

Єрмакович С.О. (дов. № 181 від 07.10.2014р.),

Келембет М.В. (дов. № 03 від 10.02.2015р.)

третя особа Музичук Л.В. (дов. № 09-14688/14 від 01.12.2014р.)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Терра Банк" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українські резерви" про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 2145644,45грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.2014р. у справі №910/20517/14 (суддя Ващенко Т.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015р. (колегією суддів у складі головуючого судді Пашкіна С.А., суддів: Баранець О.М., Сітайло Л.Г.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеними постановою та рішенням, Публічне акціонерне товариство "Терра Банк" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015р. та рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014р. у справі №910/20517/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві №56 від 14.05.2015р. на касаційну скаргу, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українські резерви" заперечує проти вимог касаційної скарги з підстав їх необгрунтованості та просить залишити в силі оскаржувані постанову та рішення господарських судів попередніх інстанцій.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб також подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ПАТ "Терра Банк" задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу та відзиви на неї, заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників відповідача та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 06.03.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Терра Банк" (позивач, страхувальник) та Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Українські резерви" (відповідач, страховик) укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/002, за умовами пункту 1.1 якого, предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з фінансовими збитками страхувальника, які виникають у страхувальника в результаті не повернення позичальником (в разі настання певних подій - страхових випадків) повністю або частково кредиту та/або відсотків за його користування в розмірах і в строки, передбачені кредитним договором.

Відповідно до п. 3.5 договору, ПАТ "Терра Банк" зобов'язався сплатити ПрАТ Страхова компанія "Українські резерви" страховий платіж за кожним переліком кредитів не пізніше п'яти робочих днів від дати підписання договору та переліку кредитів.

Згідно з додатком № 1 до договору "Перелік кредитів, наданих юридичним особам", позивачем надано кредит за договором №КЛ/14/9-34 від 25.02.2014р., відповідно до якого розмір страхового платежу складає 2 033 522,17 грн., сплачений позивачем меморіальним ордером №72379 від 06.03.2014р.

Строк дії договору встановлено з моменту підписання сторонами (06.03.2014р.), але не раніше надходження страхового платежу на поточний рахунок страховика та до 05.03.2015р., та/або у будь-якому випадку не більше строку виконання позичальником основного зобов'язання (погашення суми кредитної заборгованості у повному обсязі) за кредитним договором, зазначеним у переліку кредитів (п.6.1. договору).

Постановою Правління Національного банку України № 518 від 21.08.2014р. "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2014р. прийнято рішення № 72 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ"Терра Банк", згідно з яким з 22.08.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Терра Банк".

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний договір перестраховано в ПАТ СК "Кремінь" та зареєстровано в Нацкомфінпослуг.

На виконання вимог ч.ч.1, 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої уповноважена особа Фонду зобов'язана, зокрема, забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Під час перевірки договору №6-ТБ/002 від 06.03.2013р. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Терра Банк" встановлено, що вказаний договір є нікчемним на підставі п.п. 7, 8 п. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (акт № 3 від 23.09.2014р. про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), укладених ПАТ "Терра Банк" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, які відповідають критеріям, передбаченим ч. 3 ст. 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб").

З огляду на вказане, ПАТ "Терра Банк" звернувся до суду з даним позовом про застосування наслідків недійсності договору №6-ТБ/002 від 06.03.2013р добровільного страхування фінансових ризиків, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України, стягнув з ПрАТ Страхова компанія "Українські резерви" грошові кошти в сумі 2033522,17 грн. сплачених за договором та проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 112122,28грн. на підставі ст.ст.536, 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про страхування" визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

В ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування" встановлено види добровільного страхування.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, п.п. 7, 8 ч. 3 ст. 38 встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з наступних підстав: банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з висновками якого повністю погодився апеляційний господарський суд, зазначив про безпідставність тверджень ПАТ "Терра Банк" щодо придбання у ПАТ "Страхова компанія "Українські резерви" послуги зі страхування за обставин та умов, коли подібна послуга не була б придбана в інших страховиків за необхідності проведення реального страхування кредитних ризиків. Крім цього, судом вказано, що відповідно до договорів добровільного страхування кредиту, укладених між ПАТ "Терра Банк" та іншими акредитованими позивачем страховими компаніями, позивач мав можливість застрахувати свої майнові ризики, пов'язані з неповерненням виданого позичальнику кредиту та/або несплатою процентів за його користування на умовах значно ширшого переліку обставин, що призводили до настання страхового випадку сплативши йому аналогічну або меншу суму страхових платежів. Пославшись на ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", розглянув надані ПАТ "Терра Банк" договори страхування, укладені ним з СТзДВ "Гарантія" та ТОВ "СТ "Авеста страхування", суд зазначив, що позивачем не доведено укладення спірного договору на більш сприятливих умовах, ніж умови визначені угодами, укладеними з іншими особами.

Також, пославшись на перестрахування спірного договору в ПАТ "СК "Кремінь", що було зареєстровано в Нацкомфінпослуг, суди дійшли висновку, що договір укладено на підставі затверджених Нацкомфінпослуг Правил добровільного страхування фінансових ризиків та вимогам чинного законодавства України, а тому підстави вважати договір №6-ТБ/002 від 06.03.2013р. нікчемним відсутні. З огляду на вказане, суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України відмовили у задоволенні позовних вимог.

Однак, колегія суддів касаційної інстанції вважає висновки господарських судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог передчасними з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України необхідно розмежувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інші заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку доводам позивача (п. 2.13 вказаної Постанови).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

За приписами встановленими в ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 5 ст. 216 Цивільного Кодексу України визначено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно зі статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції станом на час укладення договору страхування) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду гарантування вкладів зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення договорів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті, якою передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема: якщо банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам закону; у випадку укладення банком правочину (у тому числі договору), умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

З аналізу норм чинного в Україні процесуального законодавства вбачається, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні того чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються, чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

При цьому, відповідно до вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Так, господарськими судами попередніх інстанцій не надана оцінка доводам ПАТ "Терра Банк" викладеним в обґрунтування нікчемності правочину на укладення спірної угоди з пов'язаною особою банку, а також наданому позивачем суду протоколу засідання правління позивача № 1 від 08.01.2014р. щодо включення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українські резерви" до переліку інсайдерів ПАТ "Терра Банк". Також, судами залишено поза увагою доводи позивача, викладені в позові щодо значного впливу на діяльність як позивача, так і відповідача, як пов'язаних осіб, громадянина України Клименко Сергія Дмитровича, який на момент укладення спірного договору обіймав посаду голови спостережної ради позивача та одночасно був Головою Наглядової ради Відповідача, відповідно, судами не надано правової оцінки поданим позивачем суду протоколу про підсумки голосування на позачергових загальних зборах позивача від 23.12.2013р., анкеті фізичної особи-інсайдера ПАТ "Терра Банк" від 27.12.2013р., протоколу №16/07 від 16.07.2012р. засідання Наглядової ради відповідача.

Вказані обставини судами попередніх інстанцій залишені поза увагою всупереч ст. 43 Господарського процесуального кодексу України та свідчать про передчасність висновків судів попередніх інстанцій щодо заявлених позовних вимог.

Таким чином, суди не забезпечили всебічний, повний і об'єктивний розгляд всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, припустились порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та стали наслідком порушення норм матеріального права.

Метою касаційного перегляду справи є перевірка правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. З урахуванням вищезазначеного, а також зважаючи на те, що касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази, а також враховуючи те, що прийняті у справі рішення та постанова не відповідають нормам чинного законодавства, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають правове значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення у відповідності до норм процесуального права.

Згідно ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2015р. та рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014р. у справі №910/20517/14 скасувати.

Справу № 910/20517/14 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя: Н.Г. Дунаєвська

Судді: С.В. Владимиренко

Н.І. Мележик