ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 травня 2015 р. Справа № 903/346/15

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Шевчук Світлана Анатоліївна

за участю представників сторін:

від позивача: Качан В.О. (представник за дов. № 11 від 05.01.2015 р.);

від відповідача: Лапковський О.Ю. (представник за дов. № 74 від 15.10.2014 р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю промислове підприємство "ЗІП" до дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 891 481,27 грн.

В судовому засіданні 20.05.2015 р. у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю промислове підприємство "ЗІП" звернулось до господарського суду з позовом до дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 891 660,86 грн.

Позов обґрунтований тим, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 31 від 05.06.2014 р.

На виконання умов даного договору, позивач здійснив поставку відповідачу товару, лакофарбової продукції, на загальну суму 724 667,23 грн., що підтверджується видатковими накладними та актами приймання-передачі товару і документів № 1 від 17.06.2014 р., № 2 від 24.06.2014 р.

Відповідач вартість поставленого товару не сплатив.

05.02.2015 р. позивач направив відповідачу претензію вих. № 3 з вимогою про оплату заборгованості. Відповідь на претензію не отримано, вартість поставленого товару не сплачено.

Беручи до уваги викладене, позивач просив суд стягнути з дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь товариства з обмеженою відповідальністю промислового підприємства "ЗІП" 891 660,86 грн., з яких: 724 667,23 грн. основна сума заборгованості, 152 359,70 грн. інфляційні втрати, 14 633,93 грн. 3% річних.

12.05.2015 р. господарським судом отримано клопотання від позивача про зменшення розміру позовних вимог. Згідно останнього позивач зменшив нарахування інфляційних втрат до 152 180,11 грн. Суд прийняв дане клопотання, а тому має місце нова ціна позову, а саме: 891 481,27 грн., з яких: 724 667,23 грн. основна сума заборгованості, 152 180,11 грн. інфляційні втрати та 14 633,93 грн. 3% річних.

19.05.2015 р. господарським судом отримано від відповідача відзив на позовну заяву, згідно якого останній не визнає позовні вимоги, та заперечує проти їх задоволення.

20.05.2015 р. в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала. Подала письмові пояснення щодо заперечень відповідача на позовну заяву.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи 05.06.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю промислове підприємство "ЗІП" та дочірнім підприємством "Волинський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" укладено договір купівлі-продажу № 31 (а.с. 15-20).

Згідно п. 1.1. договору, позивач продає відповідачу лакофарбову продукцію, а відповідач приймає товар та сплачує його вартість на умовах даного договору.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На виконання умов даного договору, позивач здійснив поставку відповідачу товару, лакофарбової продукції, на загальну суму 724 667,23 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с. 22-27):

№ ГП-0000415 від 17.06.2014 р. на суму 268 776,00 грн.;

№ ГП-0000416 від 17.06.2014 р. на суму 6 506,83 грн.;

№ ГП-0000417 від 17.06.2014 р. на суму 107 092,80 грн.;

№ ГП-0000457 від 24.06.2014 р. на суму 268 776,00 грн.;

№ ГП-0000458 від 24.06.2014 р. на суму 32 994,00 грн.;

№ ГП-0000459 від 24.06.2014 р. на суму 40 521,60 грн.

Згідно п. 3.3 договору, оплата за поставлений товар здійснюється на умовах відстрочення платежу до 30 календарних днів з дати отримання узгодженої партії товару.

Поставлений товар відповідач отримав, що підтверджується вищезазначеними видатковими накладними та актами приймання-передачі товару і документів № 1 від 17.06.2014 р., № 2 від 24.06.2014 р. (а.с. 26-31).

Статтею 692 ЦК України регламентовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач вартість поставленого товару не сплатив.

05.02.2015 р. позивач направив відповідачу претензію вих. № 3 з вимогою про оплату заборгованості (а.с. 33).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено ч. 1 п. 1 ст. 193 ГК України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зважаючи на наведені норми законодавства та умов договору, суд дійшов висновку про підставність стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 724 667,23 грн.

Відповідно до п. 7.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором. Передбачена законами України відповідальність застосовується з врахуванням положень цього договору.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до даної норми позивач просив стягнути з відповідача 152 180,11 грн. збитків завданих інфляцією та 14 633,93 грн. 3% річних. Розмір та періоди нарахування індексу інфляцій та 3% річних судом перевірено, а тому нараховані суми збитків підлягають до стягнення з відповідача у повному обсязі.

Відповідач в письмових запереченнях на позовну заяву, вказав, що спірна специфікація не відноситься до договору, за яким стягуються кошти, так як, відповідно до договору, загальна вартість товару становить 1 000 000,00 грн., а згідно специфікації, вартість поставленого товару становила 724 667,23 грн. (а.с. 21).

Дані заперечення відповідача є необґрунтованими, оскільки згідно п. 3.1. договору, загальна орієнтовна вартість товару становить 1 000 000,00 грн.

Заперечення відповідача щодо відсутності факту передачі уповноваженій особі відповідача супровідних документів, спростовуються наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі товару і документів (а.с. 28-31).

В судовому засіданні досліджувався оригінал довіреності № 73 від 12.06.2014 р. (копія міститься в матеріалах справи, а.с. 60), яка видана начальнику відділу МТП Остапенку Віктору Олександровичу, на отримання від ТОВ промислове підприємство "ЗІП" товару (найменування товару та його кількість перелічена), що підписана керівником підприємства, головним бухгалтером та скріплена печаткою.

А від так заперечення відповідача, що Акти приймання - передачі товару та документів підписані не уповноваженою особою відповідача, оскільки довіреність на отриманні від імені відповідача документів із правом підпису первинних документів на громадянина Остапенка В.О. відсутня, розцінюються як безпідставні.

Щодо заперечень відповідача в частині того, що позивачем під час розрахунку штрафних санкцій не враховано п. 7.3.12 та 7.3.13 договору, суд вважає зазначити наступне.

Згідно п. 7.3.12. договору, нарахування будь-яких сум, щодо відповідальності відповідача за невиконання грошового зобов'язання за цим договором, припиняється через один місяць від дня порушення такого зобов'язання.

Згідно п. 7.3.13. договору, сторони домовилися та підтверджують, що загальний розмір відповідальності відповідача за цим договором не може перевищувати 1% від загальної вартості порушених зобов'язань.

Зазначені п. 7.3.12 та 7.3.13 договору стосуються лише нарахування штрафних санкцій.

Стягнення інфляційних втрат за своєю суттю є відшкодуванням збитків від інфляційних процесів в державі, а не відповідальністю за порушення зобов'язання.

Аналогічно, 3 % річних нараховуються незалежно від вини боржника, адже вони є не санкцією, а способом захисту майнового права та інтересу.

Зважаючи на наведене суд не приймає до уваги письмові заперечення відповідача на поданий позов.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" за подання заяви майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Згідно ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки позивачем зменшено розмір позовних вимог, тому зайво сплачені 3,59 грн. судового збору підлягають поверненню останньому з держбюджету.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору сумі 17 829,63 грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. Ковельська, 41, м. Луцьк, Волинська область 43001, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю промислового підприємства "ЗІП" (вул. Широка, 107-А, м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область 51901, ) 891 481,27 грн. (вісімсот дев'яносто одну тисячу чотириста вісімдесят одну гривню і двадцять сім копійок), (з яких: 724 667,23 грн. основна сума заборгованості, 152 180,11 грн. інфляційні втрати, 14 633,93 грн. 3% річних), а також витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 17 829,63 грн. (сімнадцять тисяч вісімсот двадцять дев'ять гривень шістдесят три копійки).

Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути на користь товариства з обмеженою відповідальністю промислового підприємства "ЗІП" (вул. Широка, 107-А, м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область 51901, ) зайво сплачений судовий збір в розмірі 3,59 грн. (три гривні п'ятдесят дев'ять копійок) сплачений згідно платіжного доручення № 179613 від 24.03.2015 р. (оригінал платіжного доручення знаходиться в матеріалах справи).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено

25.05.2015

Суддя І. О. Гарбар