КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа№ 910/17229/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Буравльова С.І.

за участю представників:

від позивача - Нефедова К.Ю., довіреність № 935 від 10.12.2014;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова группа" на рішення господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/17229/13 (колегія суддів у складі: Нечай О.В. - головуючий суддя, судді - Бондарчук В.В., Цюкало Ю.В.) за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова группа" до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про відшкодування шкоди в розмірі 12 987,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про стягнення 12 987,86 грн. страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/17229/13 позовні вимоги задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 12 487,86 грн. страхового відшкодування.

При ухваленні даного рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння шкоди водієм автомобіля "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ, цивільно-правова відповідальність власника якого на момент виникнення ДТП була застрахована ПрАТ "Страхова компанія "Еталон".

При цьому, витрати по сплаті судового збору покладено на позивача, оскільки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір виник внаслідок його неправильних дій.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/17229/13 скасувати в частині покладення судового збору на позивача, з прийняттям нового про розподіл його пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В решті рішення позивачем не оскаржується.

Так, апелянт посилається на відсутність з його боку жодних неправильних дій.

В судовому засіданні 18.05.2015 року представник апелянта - позивача у справі, підтримав вимоги за апеляційною скаргою та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач не скористався правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині покладення судового збору на позивача, з прийняттям нового про розподіл його пропорційно задоволеним позовним вимогам, з наступних підстав.

Між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група", як страховиком та Завадою Мариною Олександрівною, як страхувальником 05.03.2012 укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами № 28-0199-12-00044, за яким застраховано транспортний засіб "Volkswagen Passat", реєстраційний номер АХ 3114 СМ.

По Харківському шосе у місті Києві 06.10.2012 р. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля "Volkswagen Passat", реєстраційний номер АХ 3114 СМ, під керуванням Довженко Ю.Т. та автомобіля "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ, під керуванням Добровольського А.В.

У результаті зазначеної ДТП, автомобіль "Volkswagen Passat", реєстраційний номер АХ 3114 СМ, під керуванням Довженко Ю.Т., отримав механічні пошкодження, що підтверджується Довідкою ДАІ (а.с. 24).

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 16.11.2012 р. у справі № 3-8749/2012 водія автомобіля "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ Добровольського А.В. визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про Адміністративні правопорушення.

Відповідно до рахунку ТОВ "Атлант-М Дніпровська набережна" № С4171892 від 12.10.2012 та калькуляції ДККА-20905, вартість відновлювального ремонту застрахованого у позивача автомобіля становить 14 730, 36 грн. з ПДВ.

Страхувальник пошкодженого в ДТП транспортного засобу "Volkswagen Passat", реєстраційний номер АХ 3114 СМ звернувся до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" з заявою про настання страхового випадку про виплату страхового відшкодування.

Зазначена вище ДТП, відповідно до умов договору страхування визнана позивачем страховим випадком, про що 26.04.2013 складено страховий акт №ДККА-20905. Згідно розрахунків, здійснених на підставі положень договору добровільного страхування, сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті, становить 12 987, 86 грн.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем здійснено перерахування страхового відшкодування на суму 12 987, 86 грн. СТО, яка здійснювала ремонт застрахованого автомобіля, що підтверджується платіжним дорученням № 7145 від 26.04.2013.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ, водія якого визнаного винним у правопорушенні, на момент виникнення ДТП була застрахована ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ№3580019. Наведена обставина підтверджується, зокрема, довідкою МТСБУ, наданої на вимогу суду першої інстанції (а.с. 20).

Застрахованим транспортним засобом за зазначеним полісом є автомобіль "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну якому становить 50 000 грн. 00 коп., франшиза - 500.

Позивач, зазначає, що після сплати ним своєму страхувальнику (Завада М.О.) страхового відшкодування згідно умов договору страхування наземного транспорту №28-0199-12-00044 від 05.03.2012 до нього перейшло право вимоги до відповідача, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" страхового відшкодування в розмірі 12 987, 86 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, що визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування -це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Страхування може бути добровільним або обов'язковим (ст. 5 Закону України "Про страхування").

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов'язковим видом страхування, що здійснюється в Україні.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено перелік витрат, які відшкодовуються страховою компанією, до яких, належать витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу.

Згідно з частиною 1 статті 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Частиною 36.4 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Зазначені норми передбачають наявність у страховика права на пред'явлення регресного позову.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. № 15-рп/2002, кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Враховуючи положення наведених норм, а також те, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ, водія якого визнаного винним у правопорушенні, на момент виникнення ДТП була застрахована ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ№3580019, до позивача у даній справі перейшло право регресної вимоги.

Посилання відповідача на те, що позивач не набув до нього права вимоги, оскільки не виконав обов'язку щодо направлення ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" вимоги про виплату страхового відшкодування, є необґрунтованими з наступних підстав.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Системний аналіз положень цього Закону дає підстави для висновку, що в момент укладення договору обов'язкового страхування страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Особою, відповідальною за завдані збитки, може бути як безпосередній заподіювач шкоди, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Саме наведеними нормами матеріального права регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - страхова компанія ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова группа", виплативши страхове відшкодування потерпілому Завада М.О. за договором майнового страхування, отримала від останнього право вимоги до страхової компанії ПрАТ "Страхова компанія "Еталон", яка застрахувала відповідальність перед третіми особами винного у заподіянні шкоди водія автомобіля "Mercedes", реєстраційний номер АІ 9069 ВВ.

Таким чином, ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова группа" реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення позову до ПрАТ "Страхова компанія "Еталон", оскільки за договором страхування відповідальності останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував на те, що позивач не пред'явив йому заяву про страхове відшкодування, що, на його думку епердбачено п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Вказані доводи відхиляються судом з наступних підстав.

За положенням вказаної норми Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Наведена норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора.

Враховуючи викладене, до нового кредитора - ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова группа" - обов'язок подачі заяви не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач у справі ПрАТ "Страхова компанія "Еталон"- не є страховиком у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування".

З огляду на викладене, позивач у даній справі, отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

Відповідно до зазначених вище норм ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова группа" може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду без попереднього направлення заяви.

Аналогічної позиції дотримується також і Верховний Суд України в постанові у справі № 910/17223/13 від 04.11.2014.

Отже, доводи відповідача про те, що позивач не набув до нього права вимоги, оскільки не виконав обов'язку щодо направлення ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" вимоги про виплату страхового відшкодування є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивачем, сума заявленого до стягнення страхового відшкодування, розрахована виходячи з рахунку ТОВ "Атлант-М Дніпровська набережна" № С4171892 від 12.10.2012 та калькуляції ДККА-20905.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає зазначені документи належною підставою для розрахунку суми страхового відшкодування, з огляду на наступне.

Статтями 1 та 5 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів та доходів від розміщення коштів цих фондів. Страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов'язковим видом страхування, що здійснюється в Україні (ст. 7 Закону України "Про страхування").

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. ст. 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик (страхова організація, що має право на здійснення обов'язкового страхування цивільної-відповідальності) відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно п. 34.1. вказаного Закону страховик терміново, але не пізніше трьох робочих днів зобов'язаний направити аварійного комісара або експерта на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Зі змісту наведених норм Закону вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, стосуються саме страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, у даному випадку - відповідача.

Однак, правовідносини, що виникли між позивачем та Завадою Мариною Олександрівною на підставі укладеного між ними договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-12-00044 від 05.03.2012 належать до добровільного страхування.

Відтак, при визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен керуватися нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з огляду на наявність укладеного між ним та Завадою Мариною Олександрівною договору добровільного страхування.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, Закон України "Про страхування" не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Таким чином, позивач при визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, повинен керуватися нормами Закону України "Про страхування" та умовами укладеного між ним та Завадою Мариною Олександрівною договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-12-00044 від 05.03.2012.

Аналогічної позиції дотримується також і Вищий господарський суд України у постановах від 07.08.2014 у справі № 910/14328/13, від 21.01.2014 у справі № 910/11450/13, від 17.02.2015 у справі № 910/15581/14.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що визначає розмір збитку. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення. (Наведена правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 21.01.2014 № 910/11450/13).

На виконання умов договору страховиком отримано рахунок ТОВ "Атлант-М Дніпровська набережна" № С4171892 від 12.10.2012 та ремонту калькуляцію ДККА-20905, якими встановлено вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля в сумі 14 730, 36 грн.

Страховиком здійснено перерахування коштів в сумі 12 987, 86 грн. на рахунок СТО, яка здійснювала ремонт застрахованого автомобіля, що підтверджується платіжним дорученням № 7145 від 26.04.2013.

Верховним Судом України у Листі "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" від 19.07.2011 року роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Так, вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля, визнана позивачем як сума страхового відшкодування відповідно до страхового акта від 26.04.2013 року, становить 12 987, 86 грн. та ґрунтується на підставі рахунку ТОВ "Атлант-М Дніпровська набережна" № С4171892 від 12.10.2012 та ремонтної калькуляції ДККА-20905, складених організацією, яка здійснювала ремонт пошкодженого автомобіля.

При цьому, судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджується факту оскарження позивачем розміру страхового відшкодування.

Також позивачем, як страховиком, виплачено потерпілому страхове відшкодування в розмірі 12 987, 86 грн. грн., виходячи з фактичної вартості ремонту транспортного засобу, визначеної відповідно до документів станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, надані страховиком рахунок ТОВ "Атлант-М Дніпровська набережна" № С4171892 від 12.10.2012 та ремонта калькуляція ДККА-20905 є належними доказами розміру збитків.

Аналогічної позиції про те, що рахунок СТО є належним доказом розрахунку матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу дотримується також і Вищий господарський суд України, зокрема, у постановах від 07.08.2014 у справі № 910/14328/13 та від 14.05.2013 у справі № №5011-7/16471-2012.

З огляду на викладене, визначення позивачем розміру страхового відшкодування на підставі рахунку СТО не суперечить ні умовам договору добровільного страхування, ні вимогам закону.

Крім цього, сума страхового відшкодування, заявлена позивачем до стягнення, обґрунтовано зменшена судом першої інстанції на суму франшизи.

Підпунктом 12.1. ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Оскільки, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ№3580019 франшиза становить 500 грн., то стягненню з відповідача підлягає сума збитків за вирахуванням суми франшизи.

Отже, сума страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вирахуванням франшизи складає 12 487, 86 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає висновки місцевого господарського суду в частині покладення судового збору на позивача, через виникнення спору внаслідок його неправильних дій, необґрунтованими.

Так, зазначаючи в рішенні про те, що позивач, отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, суд першої інстанції при цьому дійшов висновку про те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій позивача, поклавши на останнього судові витрати.

Разом з тим, зазначені висновки суду суперечать один одному.

Оскільки, позивач може реалізувати своє право вимоги до відповідача безпосередньо звернувшись до суду з позовом, а направлення вимоги при цьому є необов'язковим (мотивування наведено вище), то у такому випадку висновок про те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій позивача є необґрунтованим.

З огляду на викладене, покладення судового збору на позивача є неправомірним.

Враховуючи те, що суд першої інстанції допустив помилку в частині розподілу судового збору, колегія суддів вважає обґрунтованим здійснити його відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, тобто покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 654, 26 грн.

Решта суми, сплаченого позивачем при подачі позову до суду судового збору покладається на нього.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, однак допущено помилку в частині покладення судового збору на позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині покладення судового збору на позивача, з прийняттям нового про розподіл його пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В решті рішення залишається без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова группа" на рішення господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/17229/13 за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова группа" до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про відшкодування шкоди в розмірі 12 987,86 грн. задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/17229/13 скасувати в частині покладення судового збору на позивача, з прийняттям нового про розподіл його пропорційно задоволеним позовним вимогам.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова группа" до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про відшкодування шкоди в розмірі 12 987,86 грн. задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 33-Б, 2 під'їзд; ідентифікаційний код: 20080515) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, будинок 32 літ.А; ідентифікаційний код: 30859524) страхове відшкодування в розмірі 12 487 грн. 86 коп. та судовий збір в сумі 1 654 грн. 26 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 33-Б, 2 під'їзд; ідентифікаційний код: 20080515) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 913 грн. 50 коп.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Матеріали справи № 910/17229/13 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

С.І. Буравльов