ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Справа № 917/2520/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоПлюшка І.А.,
суддів :Самусенко С.С., Татькова В.І. (доповідача),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 11.03.2015 р.
у справі№ 917/2520/14 господарського суду Полтавської області
за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України")
доКомунального підприємства теплового господарства "Гадячтеплоенерго" (надалі - КП "Гадячтеплоенерго")
простягнення грошових коштів
за участю представників:
від позивача - Конопліцький І.В., дов. № 14-10 від 14.01.2015 р.
від відповідача- Блоха Н.М., дов. № 01-05/3 від 12.01.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до КП "Гадячтеплоенерго" та просило суд стягнути з останнього пеню в сумі 143 683,95 грн., 3 % річних у сумі 49 124,87 грн., інфляційні втрати в сумі 369 647,64 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.01.2015 р. (суддя Кльопов І.Г.) позов задоволено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.03.2015 р. (головуючий суддя Горбачова Л.П., судді: Істоміна О.А., Тарасова І.В.) рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015 р. скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просило суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.04.2015 р. касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" прийнято до провадження, призначено розгляд скарги на 19.05.2015 р.

14 травня 2015 року через канцелярію Вищого господарського суду України від КП "Гадячтеплоенерго" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просив суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову апеляційного господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши доводи касаційної скарги, взявши до уваги заперечення, викладені у відзиві, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що подана касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25.09.2013 р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Гадячтеплоенерго" (покупець) укладений договір на купівлю-продаж природного газу №13/3978-ТЕ-24 (надалі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ ввезений на митну територію України "ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Згідно з п. 2.1. Договору продавець передає покупцю з 01 вересня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ в обсязі 1860 тис. куб. м., в тому числі по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 3.3. Договору приймання-передачі газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Розділом 5 Договору встановлено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ. Ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 1 091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердження тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1 091 грн., крім того ПДВ - 20 % - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

У п. 6.1. Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. умов цього Договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 9.3. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами 01 вересня 2013 року і діє в частині поставки газу до 31.12.2013 р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1. Договору).

Судами встановлено, що на виконання умов договору позивач протягом жовтня - грудня 2013 року поставив, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 424,711 тис. куб. м., на загальну суму 1 908 610,68 грн., що підтверджуються відповідними актами приймання-передачі природного газу.

Відповідач, у свою чергу, всупереч умовам Договору, вчасно не здійснив розрахунки за поставлений природний газ, внаслідок чого позивачем на суму заборгованості нараховані відповідачу пеня у розмірі 143 683,95 грн., 3 % річних у розмірі - 49 124,87грн., 369 647,64 грн. - інфляційних нарахувань, вимога про стягнення яких і була ним заявлена до господарського суду Полтавської області.

Так, приймаючи рішенням про задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обґрунтованість заявлених ним вимог, з огляду на що в суду були достатні підстави для стягнення вказаних сум пені, відсотків річних та інфляційних втрат з огляду на прострочення виконання КП "Гадячтеплоенерго" своїх зобов'язань за Договором.

Водночас, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши при цьому, що місцевим господарським судом залишено поза увагою договір № 687/30 про організацію взаєморозрахунків, укладений 09.10.2014 р. між сторонами у справі, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів Полтавської обласної державної адміністрації та Департаментом житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Полтавської обласної державної адміністрації, предметом якого є організація взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості в різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою КМУ від 29.01.2014 р. № 30.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції безпідставно були застосовані наслідки за порушення грошового зобов'язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму 1 908 610,68 грн., яка була погашена на підставі договору про організацію взаєморозрахунків № 687/30 від 09.10.2014 р.

Однак, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає таку позицію суду апеляційної інстанції помилковою та необґрунтовано, погоджуючись при цьому з правомірними висновками місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Так, беручи до уваги Договір № 687/30 про організацію взаєморозрахунків від 09.10.2014 р., Харківський апеляційний господарський суд проігнорував те, що відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості в різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30 (в редакції на час підписання Договору № 687/30 про організацію взаєморозрахунків від 09.10.2014 р.), із суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу, та енергопостачальниками або газодобувними підприємствами проводяться розрахунки з погашення кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій).

Судова колегія відзначає, що у даному випадку умовами укладеного Договору № 687/30 від 09.10.2014 р. було передбачено погашення тільки основної заборгованості за поставлений газ в розмірі 1 908 610,68 грн., не включаючи при цьому суми нарахованих позивачем пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

Слід також підкреслити, що укладений договір про організацію взаєморозрахунків не звільняє відповідача від зобов'язання щодо сплати пені, інфляційних втрат та 3 5 річних за невиконання умов Договору купівлі-продажу газу 3 13/3978-ТЕ-24, оскільки субвенції з державного бюджету є лише способом компенсації відповідачу недоотриманих коштів внаслідок різниці у тарифах та не дають йому права не виконувати зобов'язання за укладеними господарськими договорами та уникати відповідальності за порушення їх умов.

Так, згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частиною другою статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія зазначає, що грошовими зобов'язаннями боржника перед кредитором є грошова сума, що визначена з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції про стягнення з КП "Гадячтеплоенерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" інфляційних нарахувань та 3 % річних є підтвердженими матеріалами справи, законними та обґрунтованими.

Також, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

У пункті 7.2. Договору сторони обумовили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. умов цього Договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд підставно та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з КП "Гадячтеплоенерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" заявленої суми пені.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення із відповідача пені, господарський суд розглянув і подане відповідачем клопотання про зменшення її розміру до 10 %, відмовивши у його задоволенні.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає таку позицію правильною, з огляду на таке.

Статтею 233 ГК України та статтею 83 ГПК України встановлено порядок зменшення розміру штрафних санкцій, якщо належні до сплати санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

При цьому, закон вимагає брати до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, врахування не тільки майнових, але й інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу.

Вищий господарський суд України у п. 3.17.4 постанови пленуму від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказав, що, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку, що боржник не довів, що пеня, стягнута судами, є явно неспіврозмірною з наслідками порушення зобов'язання для кредитора цих обставин, а отже, відсутні підстави для застосування ст. 233 ГК України та необхідності зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За висновком колегії суддів, місцевий суд повно встановив обставини справи, надав їм вірну юридичну оцінку, встановив безпідставність доводів позивача та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

На думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого суду - залишенню в силі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11110 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.03.2015 р. у справі № 917/2520/14 скасувати.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.01.2015 р. у справі № 917/2520/14 залишити в силі.

Стягнути з Комунального підприємства теплового господарства "Гадячтеплоенерго" (37300, Полтавська обл., м. Гадяч, вул. 50 років Жовтня, 19а ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6 ) 6 624,57 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

Наказ доручити видати господарському суду Полтавської області.

Головуючий суддя І.А. Плюшко

Суддя С.С. Самусенко

Суддя (доповідач) В.І. Татьков