П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ
Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі

головуючого Колесника П.І.,
суддів:Барбари В.П.,Берднік І.С.,Гуля В.С.,
Ємця А.А.,Жайворонок Т.Є.,Потильчака О.І.,
Шицького І.Б.,
за участю представників:
Міністерства юстиції України - товариства з обмеженою відповідальністю "Портман Тим Україна" - товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Сервіс Плюс" - Побережного В.Т., Усовича О.І., Котищука В.Л., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Портман Тим Україна" (далі - ТОВ "Портман Тим Україна" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року у справі № 903/134/13-г за позовом арбітражного керуючого товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Сервіс Плюс" (далі - ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" Побережного Володимира Трохимовича до товариства з обмеженою відповідальністю "Вірго-Україна ЛТД" (далі - ТОВ "Вірго-Україна ЛТД", ТОВ "Портман Тим Україна",

ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 11 вересня 2013 року

у справі № 903/134/13-г порушено провадження про банкрутство

ТОВ "Техно-Сервіс Плюс", розпорядником майна боржника призначено Побережного В.Т.

У грудні 2013 року арбітражний керуючий Побережний В.Т. звернувся до господарського суду Волинської області з позовною заявою про визнання недійсними у порядку, передбаченому статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), правочинів щодо відчуження майна ТОВ "Техно-Сервіс Плюс", а саме - малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639,2 м кв., розташованого за адресою: Волинська область, Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, 7-А (далі - нерухоме майно), та про застосування наслідків визнання зазначених правочинів недійсними шляхом повернення майна попередньому власнику - ТОВ "Техно-Сервіс Плюс".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що право власності на нерухоме майно належить ТОВ "Техно-Сервіс Плюс", однак це майно вибуло із володіння останнього на підставі підробленого акта приймання-передачі на користь

ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" безоплатно. У подальшому нерухоме майно було відчужено ТОВ "Портман Тим Україна" шляхом укладення між

ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" і ТОВ "Портман Тим Україна" договору

купівлі-продажу від 9 липня 2013 року (далі - договір купівлі-продажу) без дотримання вимог закону, тому позивач, посилаючись на положення

статей 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив визнати зазначені правочини недійсними.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 року, позов задоволено повністю:

- визнано недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, за яким майно було передано від ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" до

ТОВ "Вірго-Україна ЛТД";

- визнано недійсним договір купівлі-продажу, за яким майно було передано від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТОВ "Портман Тим Україна";

- повернено нерухоме майно ТОВ "Техно-Сервіс Плюс".

Судові рішення мотивовано тим, що правочин щодо відчуження нерухомого майна на користь ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" було оформлено актом приймання-передачі без дати та номера, за відсутності доказів оплати і проведення цієї господарської операції щодо відчуження об'єкта нерухомого майна в бухгалтерському обліку всупереч вимогам статей 203, 364 ЦК України. Щодо відчуження нерухомого майна на користь ТОВ "Портман Тим Україна" суд дійшов висновку про визнання цього правочину недійсним із тих підстав, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірне нерухоме майно перебувало під арештом, а ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" не мало встановлених законом прав на його продаж.

Постановою Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року

у справі № 903/134/13-г зазначені судові рішення залишено без змін.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Вищий господарський суд України погодився з висновком судів попередніх інстанцій про визнання недійсним у межах справи про банкрутство правочину з відчуження майна боржника ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" до ТОВ "Вірго-Україна ЛТД", визнання недійсним правочину з переуступки майна боржника за договором купівлі-продажу ТОВ "Портман Тим Україна" і повернення спірного майна до ліквідаційної маси боржника з посиланням на порушення положень статті

20 Закону про банкрутство та статей 216, 331 ЦК України.

Не погоджуючись із постановою Вищого господарського суду України

від 5 лютого 2015 року у справі № 903/134/13-г, ТОВ "Портман Тим Україна" звернулося із заявою про її перегляд Верховним Судом України у порядку статті 11119 Господарського процесуального кодексу України з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 215, 216, 387 та 388 ЦК України.

В обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права заявник надав копії постанов Вищого господарського суду України від 28 травня 2013 року у справі № 56/68 та від 20 серпня 2014 року

у справі № 122/14б-06/11, в яких, на думку заявника, суд касаційної інстанції неоднаково застосував норми матеріального права, виклавши правову позицію, що права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною недійсного правочину, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, визначеного статтями 215, 216 ЦК України, оскільки такий захист можливий шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Ухвалою від 11 березня 2015 року Вищий господарський суд України допустив до провадження справу № 903/134/13-г для перегляду Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені заявником обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 14 вересня 2012 року

на загальних зборах учасників ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" були прийняті рішення, оформлені протоколами № 25 та № 26.

Згідно з протоколом № 25 вирішено реорганізувати ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" шляхом виділення частини майна підприємства його учаснику -

ТОВ "Вірго-Україна ЛТД"; виділити нерухоме майно загальною вартістю 5 757 670,00 грн і частину зобов'язань підприємства, а саме кредиторську заборгованість перед ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" на загальну суму

5 757 670,00 грн. На виконання рішення загальних зборів № 25 було складено акт приймання-передачі без дати та номера, за яким ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" передало у власність ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" нерухоме майно.

Згідно з протоколом № 26 вирішено вивести ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" зі складу учасників ТОВ "Техно-Сервіс Плюс".

Оригінал зазначеного акта приймання-передачі судам попередніх інстанцій надано не було.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами чинності правочинів є дотримання вимог, передбачених

статтею 203 ЦК України, зокрема правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 3 статті 364 ЦК України встановлено, що договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі

і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, Вищий господарський суд України обґрунтовано погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що правочин щодо безоплатного відчуження нерухомого майна на користь ТОВ "Вірго-Україна ЛТД", який було оформлено актом приймання-передачі без дати та номера, не відповідає вимогам статей 203, 364 ЦК України.

У подальшому нерухоме майно було відчужено за договором

купівлі-продажу, укладеним між ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" як продавцем і

ТОВ "Портман Тим Україна" як покупцем.

Як встановлено судами, на момент видачі ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2012 року існувала заборона на його відчуження, що підтверджується витягом із Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30 жовтня 2012 року № 38535200.

Нерухоме майно було описано та арештовано заступником начальника ВДВС Любомльського РУЮ Сарапіним В.І., про що складено акт опису й арешту від 9 листопада 2012 року, відповідно до якого зазначений

об'єкт нерухомого майна арештований та переданий директору

ТОВ "Техно-Сервіс Плюс" на відповідальне зберігання.

Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, якими було встановлено, що правочин, за яким ТОВ "Портман Тим Україна" незаконно набуло нерухоме майно від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД", підлягає визнанню недійсним у порядку статті 215 ЦК України, а безпідставно набуте майно підлягає поверненню його власнику - ТОВ "Техно-Сервіс Плюс".

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України такий правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Разом із тим згідно з частиною 3 статті 216 ЦК України загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

ЦК України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені

статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Аналогічну праву позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 грудня 2012 року у справі № 65гс12.

Враховуючи викладене, заявник неправильно обрав спосіб захисту свого права стосовно другого відповідача - ТОВ "Портман Тим Україна", відтак, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, дійшов передчасного висновку в частині визнання недійсним правочину щодо відчуження нерухомого майна на користь ТОВ "Портман Тим Україна" у порядку, передбаченому статтею 215 ЦК України.

За таких обставин постанова Вищого господарського суду України від

5 лютого 2015 року в частині залишення без змін постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 року та рішення господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 липня 2013 року,

за яким майно було передано від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" до

ТОВ "Портман Тим Україна", підлягає скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"

від 12 лютого 2015 року № 192-VIII та статей 11123 , 11124 , 11125 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до набрання чинності цим Законом, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а но в и л а:

Заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Портман Тим Україна" задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року

в частині залишення без змін постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 року та рішення господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 липня 2013 року, за яким майно було передано від ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТОВ "Портман Тим Україна", скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

В іншій частині постанову Вищого господарського суду України від

5 лютого 2015 року у справі № 903/134/13-г залишити без змін.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 4 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий П.І. Колесник

Судді: В.П. Барбара

І.С. Берднік

В.С. Гуль

А.А. Ємець

Т.Є. Жайворонок

О.І. Потильчак

І.Б. Шицький