ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 914/3895/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Давид Л.Л. Хабіб М.І.

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.,

за участю представників сторін:

від позивача: Репело Д.М. - представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: Зубик І.В. - представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Донецька залізниця", вих. № 212/16 від 04.03.15

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.15 (суддя Кітаєва С.Б.)

у справі № 914/3895/14

за позовом: Державного підприємства "Донецька залізниця", м. Донецьк

до відповідача: приватного підприємства "Магніт", м. Стрий, Львівська область

про стягнення 121 830, 00 грн. штрафу.

Державне підприємство "Донецька залізниця" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до приватної агрофірми "Магніт" про стягнення штрафу в розмірі 121 830, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.01.2015 у справі № 914/3895/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт невірного зазначення відправником у залізничній накладній маси вантажу, що є підставою для притягнення відповідача до відповідальності, однак у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності та відсутності підстав для визнання поважними таких причин, в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач - ДП "Донецька залізниця" звернулась до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2015 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити та стягнути з відповідача на користь позивача (одержувач коштів: Краснолиманська дирекція залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця») 121 830, 00 грн штрафу, мотивуючи свої доводи порушенням місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права

Зокрема, покликається на те, що місцевим господарським судом не враховано приписи ст. 263 ЦК України. Також зазначає, що сертифікатом (висновком) № 1361 торгово-промислової палати України від 10 жовтня 2014 року ДП «Донецька залізниця» засвідчено факт настання обставин непереборної сили з 1 серпня 2014 року. Обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2015 у складі колегії суддів: головуючий суддя: Юрченко Я.О., судді Зварич О.В., Давид Л.Л. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.04.15.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 у зв'язку з перебуванням судді Давид Л.Л. у відпустці, у склад судової колегії внесено зміни, замість суддів Давид Л.Л. введено суддю Хабіб М.І.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 07.04.2015.

У зв'язку з перебуванням судді Зварич О.В. у відпустці, розпорядженням голови суду від 19.05.2015 у склад колегії суддів внесено зміни, замість судді Зварич О.В. введено суддю Давид Л.Л.

В даному судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити. Крім того, подав додаткові пояснення, в яких останній зазначав, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 здійснено переміщення юридичної особи - ДП «Донецька залізниця» до м. Краматорська Донецької області та встановлено адресу: 84313, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Шкадінова, 60. Також, скаржник зазначає, що претензійна робота та подання позову до суду першої інстанції покладалась на Ясинуватську дирекцію залізничних перевезень, де в теперішній час органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, відтак справа була передана на контроль іншому структурному підрозділу, а саме Краснолиманській дирекції залізничних перевезень.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2015 з підстав його законності та обгрунтованості без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2015 у справі № 914/3895/14 - залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 8 березня 2014 року на станцію Сартана Донецької залізниці прибув вагон № 60542131, вантаж - пакети з легковагових стальних відходів та лому за відправкою Колчино Львівської залізниці - Сартана Донецької залізниці № 36323103 від 28.02.2014, відповідником якого є ПП "Магніт", вага брутто - не вказано, нетто - 63450 кг, тара - 23750 кг.

Організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту регламентується Статутом залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457 (далі - Статут).

У ст. 6 Статуту, зокрема встановлено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до ст. 23 Статуту, п. 1.1, п. 2.1, п. 2.3 правил оформлення перевізних документів відправник повинен надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну. Графи „маса вантажу, визначена відправником" та „спосіб визначення маси" були заповнені вантажовідправником.

Як вбачається з п. 28 накладної № 36323103 від 28.02.2014 вантаж завантажено у вагон вантажовідправником.

В даному випадку, правильність внесених у накладну відомостей підтвердив Романчук Руслан Васильович в графі 55 "Правильність внесених у накладу відомостей підтверджую", про що зроблений відповідний запис.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Статуту залізниць України, залізниця має право перевіряти правильність відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, зазначені вантажовідправником у накладній.

Відповідно до ст. 37 Статуту залізниць України, п.5 "Правил приймання вантажів до перевезення" під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.

У пункті 26 накладної № 36323103 вказано спосіб визначення маси, а саме на вагонних вагах (150 т).

Відтак, залізницею було проведено контрольне переважування вантажу, за результатами якого виявлено невідповідність маси вантажу даним, зазначеним у накладній - фактично вага брутто склала 87 900 кг., нетто - 65 150 кг., тара -23 750 кг, що більше даних, вказаних у накладній на 1 700 кг.

Відповідно до ст. 129 Статуту, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин, зокрема, невідповідність найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах;

Залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів, затверджених Міністерством транспорту України від 28.05.2002 № 334.

У зв'язку з неправильним зазначенням відправником - ПП «Магніт» даних про масу вантажу у перевізних документах - накладній №36323103 від 28.02.2014, складено комерційний акт БМ 733959/53 від 09.03.2014.

Частиною 1 ст. 24 Статуту передбачено, що вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній. При цьому штраф підлягає стягненню за сам факт допущення вантажовідправником зазначених порушень, незалежно від того, чи завдано залізниці у зв'язку з цим збитки.

Згідно пункту 5.5 розділу 5 Правил оформлення перевізних документів, якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній відомостей про адресу одержувача, його код, назву вантажу, його кількість, то з відправника стягується штраф згідно із ст.122 Статуту залізниць України у 5-ти кратному розмірі провізної плати за кожен вагон згідно із статтею 118 Статуту. При цьому відправник несе відповідальність перед залізницею за наслідки, які виникли.

В даному випадку складений комерційний акт відповідає вимогам Правил складання актів і є належним доказом факту неправильного зазначення маси вантажу у залізничній накладній №36323103 від 28.02.2014.

Доказів оскарження вищевказаного акту матеріали справи не містять.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно поданого позивачем розрахунку за відправкою по накладній №36323103 розмір провізної плати за всю відстань перевезення становить 24 366, 00 грн., у зв'язку з чим, розмір нарахованого штрафу за невідповідність зазначення маси вантажу, вказаних у перевізних документах становить 121 830, 00 грн (24 366, 00 х 5 (п'ятикратний розмір)).

Частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 ГК України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Так, ст. 3 Закону України «Про залізничний транспорт», визначено, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», Закону України «Про залізничний транспорт», Статуту залізниць України (Статут) та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо правомірності заявлених позовних вимог.

Щодо застосування місцевим господарським судом строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України та частиною 1 статті 137 Статуту залізниць України встановлено шестимісячний строк для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

Згідно з ч. 2 ст. 137 Статуту залізниць України зазначений шестимісячний термін обчислюється:

а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;

б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, підставою стягнення штрафу є факт невірного зазначення відповідачем маси вантажу у накладній, згідно з ст. 122 Статуту залізниць України, що було зафіксовано в комерційному акті №733959/53 від 09.03.2014.

Отже, шестимісячний термін для пред'явлення даного позову сплив 10.09.2014.

Поряд з цим, як вбачається з поштового штепеля, що міститься на конверті, яким скеровувалась позовна заява на адресу місцевого господарського суду, позов пред'явлено до Господарського суду Львівської області лише 22.10.2014.

Таким чином, позов пред'явлено з пропуском встановленого строку для її подання.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач в суді першої інстанції просив відновити строк для подання позову, посилаючись на те, що позов не був пред'явлений до суду з поважних причин, а саме: у зв'язку з форс-мажорними обставинами (бойові дії в регіоні, не працювала пошта, телефон, телеграф, банківські установи і т.п.), у зв'язку з чим позивач не мав можливості своєчасно подати позов до суду.

Стаття 53 ГПК України пов'язує можливість відновлення процесуального строку з обов'язковою наявністю поважної причини ( чи причин) пропуску відповідного строку. Це стосується й тих випадків, коли таке відновлення здійснюється з ініціативи господарського суду, що має зазначати відповідну причину (причини) в судовому рішенні, в якому йдеться про відновлення строку. Якщо відновлення процесуального строку здійснюється за заявою сторони чи прокурора, заявник повинен обґрунтувати поважність причини (причин) пропуску строку, в разі необхідності - з поданням доказів цього за загальними правилами розділу У ГПК України.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, жодного доказу на підтвердження обставини, на які посилається позивач у клопотанні, до справи не подано.

На території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року №436 починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи, керуючись статтями 3,27,99 Конституції України, статтями 7,15 Закону України "Про Національний банк України", статтею 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Законом України "Про боротьбу з тероризмом", розділом 1 Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22 липня 2014 року №435, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 "Про рішення національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", Правління Національного банку України у Постанові від 06.08.2014 № 466 "Про призупинення здійснення фінансових операцій" постановило: банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою; небанківським установам та національному оператору поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити операції з приймання/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою тощо.

Однак, як встановлено місцевим господарським судом, лише з 27 листопада 2014 року державне підприємство "Укрпошта" зупинило приймання і доставку поштових відправлень на територіях Донецької та Луганської областей, які не контролюються українською владою.

Рішення прийнято на виконання розпорядження Указу Президента від 14.11.2014 №875/2014 про введення в дію рішення РНБО "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях", а також Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження".

Зокрема, у Донецькій області пересилання пошти не здійснюватиметься:

до/з міст обласного значення, серед яких м. Донецьк.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що можливість позивача пред'явити позов не була об'єктивно обмежена протягом шестимісячного строку, встановленого для звернення з даним позовом до Господарського суду Львівської області.

Також місцевим господарським судом правомірно взято до уваги, що позивач не надав доказів звернення до Господарського суду Львівської області з позовом в межах шестимісячного строку позовної давності, зокрема, доказів надсилання позовної заяви до суду та/або відповідачу, доказів неприйняття цього позову до відправлення поштовою установою або повернення його судом. Тобто позивач не довів, що ним вживались фактичні дії, спрямовані на подання позову в межах строку позовної давності. Позивач, натомість, посилається лише на загальну суспільно-політичну ситуацію в Донецькому регіоні, яка, за твердженням позивача, зумовлювала неможливість подання позову.

Крім того, місцевим господарським судом правомірно враховано, що пред'явлені до стягнення штрафні санкції не є збитками позивача, і позивач не поніс витрат у зв'язку з несплатою відповідачем цих штрафних санкцій, а негативні наслідки загостреної суспільно-політичної ситуації в Донецькому регіоні рівною мірою впливають також і на господарську діяльність відповідача.

Відтак, підстави для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності відсутні.

Щодо сертифікату (висновку) торгово-промислової палати № 1361 від 14.10.2014 про настання обставин непереборної сили, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Поряд з цим, поданий скаржником висновок торгово-промислової палати вже існував на момент подання позивачем позову до Господарського суду Львівської області, однак не був долучений до матеріалів справи в процесі її розгляду. Жодних причин, які б унеможливлювали подання вищевказаного висновку до суду першої інстанції, скаржником не зазначено. Більше того, даний висновок засвідчує настання обставин непереборної сили ДП «Донецька залізниця» з 01.08.2014 при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. Відтак, такий висновок колегією суддів до уваги не береться.

Також, слід зазначити, що довіреність, якою ДП «Донецька залізниця» уповноважила начальника Ясинуватської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця», зокрема, представляти інтереси ДП «Донецька залізниця» датована 18.03.2014, а довіреність, якою уповноважено в.о. начальника Краснолиманської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» (перебуває досі під контролем української влади) датована 12.08.2014. Тобто, вищевказані дирекції, були наділені повноваженнями для звернення до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Доводи скаржника, що місцевим господарським судом не враховано приписи ст. 263 ЦК України не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 263 ЦК України, перебіг позовної давності зупиняється, якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює відповідні відносини; якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Вищевказаний перелік обставин є вичерпним.

Поряд з цим, обставини, з яким законодавець пов'язує зупинення перебігу позовної давності, повинні бути підтверджені в порядку та розумінні ст. 34 ГПК України. Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування обставин, вказаних в п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2015 у справі № 914/3895/14 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 25.05.2015

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Хабіб М.І.