Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "20" травня 2015 р. Справа № 906/436/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Гансецького В.П.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Йосипишин Р.В., дов. від 25.12.14р. № 764

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Товариства з обмежною відповідальністю "Агро-Регіон Житомир" (с.Івановичі Червоноармійського району Житомирської області)

до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України" (м.Київ)

про визнання недійсними пп.5.4., пп.6.3. договору № 89-К від 08.05.14р.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсними пп.5.4 в частині нарахування та сплати процентів в розмірі 24% річних та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., укладеного між сторонами.

В заяві від 20.05.15р. позивач підтримав позов, з підстав викладених у позовній заяві та просив розглядати справу без участі його представника (а.с.39).

Представник відповідача у відзиві від 10.04.15р. № 2-1-10/581 на позовну заяву та в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність підстав для визнання недійсними пп.5.4 в частині нарахування та сплати процентів в розмірі 24% річних та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. Також вважає, що умови пп.5.4 та пп.6.3 даного договору відповідають нормам чинного законодавства, зокрема, ст.ст.536, 693 ЦК України, ст.231 ГК України (а.с.29-33).

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

08.05.14р. між ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі-відповідач/покупець) та ТОВ "Агро-Регіон Житомир" (далі-позивач/постачальник) укладений договір поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К (а.с.10-19).

Відповідно до пп.1.1 даного договору, в порядку та на умовах цього договору постачальник у визначений сторонами строк (термін) поставляє покупцю наступну сільськогосподарську продукцію українського походження (надалі - товар): найменування товару - зерно кукурудзи 3 класу; одиниця виміру товару - метрична тонна; кількість товару - 2889,000, а покупець зобов'язується прийняти товар (поставлений насипом) та оплатити його.

Згідно пп.5.4 договору сторони погодили, що у разі невиконання постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін (строк) або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина постачальника), або у разі отримання покупцем інформації, що постачальник не вживає/неналежним чином вживає заходів щодо оформлення страхового випадку у відповідності до умов договору комплексного страхування, передбаченого п.5.5. договору, або постачальником змінено без погодження з покупцем вигодонабувача у договорі комплексного страхування, передбаченого п.5.5. договору, або у випадку, якщо інформація, яка надається для укладення/виконання цього договору виявиться/стане такою, що не відповідає дійсності, покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому постачальник зобов'язаний повернути покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п.4.1.1. договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист - вимога покупця. З метою можливості оперативного застосування прав, що визначені цим пунктом, покупець має право у будь-який час здійснювати огляд полів, на яких вирощується товар та приміщень/земельних ділянок, у/на яких знаходиться товар, а також: отримувати/збирати/зберігати/обробляти/використовувати/поширювати (у будь-який спосіб) будь-яку інформацію, що стосується діяльності/бездіяльності постачальника та/або будь-яких посадових осіб постачальника.

Відповідно до пп.6.3 договору, у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню у розмірі 0,2% від суми, що визначена п.3.1.1. цього договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п.3.1.1. цього договору.

Позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними пп.5.4 в частині нарахування та сплати процентів в розмірі 24% річних та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., укладеного між сторонами, обґрунтував його наступним.

Зокрема, зазначив, що в розумінні вимог ч.2 ст.207 ГК України підпункти 5.4 та 6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. є нікчемними та підлягають в судовому порядку визнанню недійсними, оскільки встановлюють умови непропорційно великого розміру санкцій для товариства і не встановлюють аналогічних санкцій для відповідача. Тому, вважає позивач, не можуть створювати для нього відповідних наслідків нарахування штрафних санкцій в розмірі 30% від суми попередньої оплати та пені у розмірі 0,2% від суми попередньої оплати за кожен день прострочення зобов'язання, нарахування процентів в розмірі 24% річних за період з моменту одержання попередньої оплати до дня її повернення, оскільки відповідач, згідно умов договору, несе відповідальність виключно у вигляді нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Позивач також вважає, що відповідач не є організацією, яка здійснює або надає фінансові послуги, а тому не може нараховувати та вимагати проценти за перерахування попередньої оплати.

На думку позивача, виходячи з тексту договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. у нього виникло не грошове зобов'язання перед відповідачем, а зобов'язання - виражене у натуральній формі, оскільки позивач зобов'язався продати відповідачу товар - зерно кукурудзи 3 класу в кількості 2889 тон.

Виходячи з цього, позивач вважає, що стягнення з нього суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення грошового зобов'язання, а є поверненням сплаченого авансу за непоставлений товар та, що за своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст.625 ЦК України. А тому, на суму попередньої оплати не може бути нараховано проценти, у зв'язку з чим умови договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. щодо нарахування процентів підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

На думку позивач, даний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 15.10.13р. у справі № 5011-42/13539-2012, що відповідає положенням ч.2 ст.82 ГПК України.

У письмових поясненнях від 20.05.15р. позивач вказав, що, на його думку, є всі правові підстави для визнання недійсними (з моменту укладення договору - з 08.05.14р.) умов договору в частині пп.5.4 в частині нарахування та сплати процентів в розмірі 24% річних та пп.6.3 з підстав порушення майнового права, інтересу позивача та порушення норм закону - ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.207 ГК України (а.с.40-44).

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позову, зокрема, вказав на відсутність підстав для визнання недійсними пп.5.4 в частині нарахування та сплати процентів в розмірі 24% річних та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., а також зазначив, що умови пп.5.4 та пп.6.3 даного договору є такими, що відповідають нормам чинного законодавства, зокрема, ст.ст.536, 693 ЦК України, ст.231 ГК України.

Також відповідач зазначив, що ПАТ "Державна продовольчо - зернова корпорація України" було створене як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.10р. № 764 "Про заходи з утворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", на виконання якої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 08.09.10р. № 549 "Про утворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.11р. № 593 "Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.10р. № 764" було перетворено державне підприємство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у державне публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України".

При цьому, відповідач зазначив, що повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України; 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України, у зв'язку з цим, ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч.2 ст. 22 ГК України.

Виходячи з наведеного, відповідач вказав про те, що він мав право передбачати у договорі поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. умови щодо пені у розмірі 0,2 % та штрафу у розмірі 30%.

Господарський суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.199 ГК України, виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Згідно ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.2 ст.217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)(ч.4 ст.231 ГК України).

Відповідно до ст.546 ЦК України, одним з видів забезпечення виконання зобов'язання, зокрема, є неустойка.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім цього, в п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/249 від 15.03.11р. "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" зазначено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 22.11.10 р. винесеній у справі №14/80-09-2056 (а.с.78,79)).

Таким чином з аналізу наведених норм вбачається, що санкції передбачені пп.5.4 та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., не суперечать вимогам законодавства.

Згідно пп.2.3 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

Відповідно до пп.4.2 п.4 даної постанови Пленуму, сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Твердження позивача про те, що на суму попередньої оплати не може бути нараховано проценти, так як це передбачено пп.5.4 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., спростовується наступним.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.693 параграфу 1 Загальних положень про купівлю-продаж ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Таким чином, виходячи з вимог вищевказаних норм чинного законодавства, сторонами правомірно було встановлено в договорі поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. обов'язок позивача сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (відповідача) та у розмірі 24% річних.

Посилання ж позивача у даній ситуації на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.10.13р. у справі № 5011-42/13539-2012, суд вважає неправильним, оскільки нарахування процентів на суму попередньої оплати передбачено ч.3 ст.693 ЦК України, а не ст.625 ЦК України.

Згідно ч.5 ст.231 ГК України, у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Слід зазначити, що у пп.8.7 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. сторони підтвердили, що їхні представники мають усі необхідні повноваження на укладення, підписання та виконання умов цього договору, а також вчинення всіх дій, що передбачені ним або зумовлені ним; повністю розуміють умови і термінологію цього договору; договір відповідає їх інтересам та реальній домовленості; штрафні санкції, що передбачені цим договором, є прийнятними для обох сторін (а.с.18).

Частиною 4 ст.179 ГК України, зокрема встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, враховуючи, що сторонами у договорі поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. сторонами були погоджені, встановлені пп.5.4 та пп.6.3 санкції, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

У зв'язку з цим, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та, відповідно, в позові відмовляє.

При відмові в позові судовий збір, згідно ст.49 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.05.15

Суддя Гансецький В.П.

Друк: 2 прим.:

1 - у справу,

2 - позивачу (рек. з повід. про вруч.).