ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Справа № 6/16/5022-185/2012(15/39/5022-709/2011)
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддівДобролюбової Т.В., Гоголь Т.Г., Швеця В.О. (доповідач)
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на ухвалуГосподарського суду Тернопільської області від 03.02.2015
на діїВідділу державної виконавчої служби Шумського районного управління юстиції
та на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 24.03.2015
у справі№ 6/16/5022-185/2012(15/39/5022-709/2011) Господарського суду Тернопільської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Шумськ-Інвест"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача1. Шумське районне споживче товариство; 2. Шумська міська рада
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаОСОБА_5
проусунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

Представники сторін, третіх осіб та ВДВС в судове засідання не з'явилися, хоча належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шумськ-Інвест" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення (демонтажу) належного відповідачу торгового павільйону НОМЕР_1 загальною площею 19,6 кв.м.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.07.2011 позов задоволено. Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2011 та Вищого господарського суду України від 12.01.2012 перевірене рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

На виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.07.2011 було видано наказ від 13.09.2012.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Тернопільської області зі скаргою, в якій просив визнати недійсними постанови відділу державної виконавчої служби Шумського районного управління юстиції від 14.11.2014 про накладення 170 грн. штрафу за невиконання судового рішення та від 14.11.2014 про стягнення з боржника 680 грн. виконавчого збору. Обґрунтовуючи скаргу, Підприємець зазначав про те, що виконавче провадження відкрито незаконно, а обов'язок з виконання судового рішення покладено у виконавчому провадженні на фізичну особу, в той час як рішенням суду таке зобов'язання покладено на підприємця. Скаржник також вказував про неможливість добровільного виконання рішення суду через невизначеність місцезнаходження об'єкта, який підлягає демонтажу.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 03.02.2015, винесеною суддею Шумським І.П., у задоволенні скарги відмовлено. Вмотивовуючи ухвалу, суд виходив з обставин дотримання державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" при винесенні оспорюваних постанов про накладення штрафу за невиконання судового рішення та про стягнення виконавчого збору. Водночас судом враховано і те, що зазначена заявником підстава недійсності постанов державного виконавця, а саме відсутність у виконавчому документі вказівки на особу стягувача, вже була предметом судового розгляду у даній справі під час оскарження постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження. При цьому суд керувався приписами статей 8, 25, 28, 89 Закону України "Про виконавче провадження".

Львівський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Кузь В.Л. - головуючий, Зварич О.В., Юрченко Я.О., постановою від 24.03.2015 перевірену ухвалу місцевого господарського суду залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить ухвалу і постанову скасувати, а скаргу на дії ДВС задовольнити. В обґрунтування доводів касаційної скарги, скаржник вказує на незаконне відкриття виконавчого провадження, покладення у виконавчому провадженні обов'язку з виконання судового рішення на фізичну особу, а не на суб'єкта підприємницької діяльності. Крім того, скаржник вказує на те, що державний виконавець не зазначив в чому полягає невиконання судового рішення зі сторони суб'єкта підприємницької діяльності - ОСОБА_4 та оскаржуваними постановами спонукає підприємця вчиняти дії по відношенню до майна, яке йому не належить.

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого господарського суду України не надходило.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Швеця В.О., переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.07.2011 у даній справі (яке набрало законної сили 07.10.2011) зобов'язано відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) належного відповідачу торгового павільйону НОМЕР_1 загальною площею 19,6 кв.м. та стягнуто з останнього на користь позивача судові витрати. На виконання цього рішення Господарським судом Тернопільської області 13.09.2012 виданий відповідний наказ. Судами також установлено, що 26.08.2014 ВДВС Шумського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №44473309 з виконання судового наказу від 13.09.2012. Вказана постанова скерована учасникам виконавчого провадження супровідним листом № 3094 від 26.08.2014. Також судами установлено, що 14.11.2014 за адресою: АДРЕСА_1 державним виконавцем в присутності ОСОБА_4 та директора ТОВ "Шумськ-Інвест" був складений акт, яким встановлено факт невиконання боржником без поважних причин наказу суду в строк до 02.09.2014 (встановлений державним виконавцем у постанові від 26.08.2014 про відкриття виконавчого провадження, строк для добровільного виконання), а також зазначено про ненадання боржником документального підтвердження добровільного виконання судового наказу. Судами установлено, що боржник від підпису цього акта від 14.11.2014 відмовився, його примірник отримав під розписку. Як убачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду є скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 подана в порядку приписів статті 1212 Господарського процесуального кодексу України, в якій підприємець (боржник) просив визнати недійсними постанови державного виконавця ВДВС Шумського районного управління юстиції № 44473309 від 14.11.2014 про накладення 170 грн. штрафу за невиконання судового рішення та № 44473309 від 14.11.2014 про стягнення з боржника 680 грн. виконавчого збору. Підставою оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу та стягнення виконавчого збору визначено незаконне відкриття виконавчого провадження, покладення у виконавчому провадженні обов'язку з виконання судового рішення на фізичну особу, а не на суб'єкта підприємницької діяльності. Відповідно до приписів статті 45 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. За приписами статей 115, 116 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрало законної сили, є обов'язковим на усій території України і виконується на підставі виданого господарським судом наказу, який є виконавчим документом. Статтею 117 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів, посадових осіб, які здійснюються на підставах, у спосіб і в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За приписами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Окремі питання організації виконання рішень судів, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5. Відповідно до статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. За приписами статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Отже, визначені законом повноваження державного виконавця повинні використовуватися останнім у повному обсязі з метою фактичного виконання прийнятого судового рішення. Частинами 1, 2 статті 25 названого Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до статті 28 вказаного Закону у разі невиконання боржником рішення немайнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. За приписами статті 75 цього Закону після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Водночас статтею 89 цього ж Закону передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відтак, установивши те, що боржником не було добровільно виконано судовий наказ від 13.09.2012 в строк до 02.09.2014 (встановлений державним виконавцем у постанові від 26.08.2014 про відкриття виконавчого провадження), суди дійшли правомірного висновку щодо наявності підстав для винесення державним виконавцем постанов про накладення штрафу та про стягнення з боржника виконавчого збору. При цьому судами була надана і оцінка доводам боржника щодо підстав невиконання судового наказу, та визнано їх такими, що не можуть бути поважними причинами невиконання рішення суду. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними постанов державного виконавця від 14.11.2014 про накладення 170 грн. штрафу за невиконання судового рішення та від 14.11.2014 про стягнення з боржника 680 грн. виконавчого збору. Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси осіб і є завершальною стадією судового провадження. Виконання судового рішення втілює норми законів у життя, сприяє зміцненню їх авторитету. Невиконання судового рішення унеможливлює досягнення кінцевої мети правосуддя - реальне поновлення порушених прав юридичних осіб і підприємців. Відповідно до статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування, зокрема, норм процесуального права. З огляду на те, що судом касаційної інстанції не виявлено порушень судом норм матеріального та процесуального законодавства, підстав для скасування постанови у справі та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 у справі №6/16/5022-185/2012(15/39/5022-709/2011) Господарського суду Тернопільської області залишити без змін.

Головуючий суддя: Т. Добролюбова

Судді: Т. Гоголь

В. Швець