Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

18 травня 2015 року Справа № 927/425/15

Позивач: Товариство з додатковою відповідальністю "Автодар",

вул. Новаторська, 55 А, к.1, м. Мінськ, Республіка Бєларусь, 220053

адреса для листування: представник позивача: Галаздра Сергій Володимирович,

проспект П. Тичини, буд.8, кв.46, м. Київ, 02098

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Провіант",

вул. Пушкіна, 16, м. Чернігів, 14013

про стягнення 131805,55 доларів США (еквівалент 2849116,55грн.)

Суддя Моцьор В.В.

Представники сторін:

позивача: Галаздра С.В. (довіреність №б/н від 05 січня 2015 року),

відповідача: Савенко М.М. ( довіреність б/н від 01 квітня 2015 року).

Рішення приймається після оголошеної в судових засіданнях 21 квітня 2015 року, 06 травня 2015 року перерви згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 18 травня 2015 року на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Товариством з додатковою відповідальністю "Автодар" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Провіант" про стягнення 131805,55 доларів США, що в еквіваленті станом на день подання позову становить 2849116,55грн., в тому числі 46512,83 доларів США основної заборгованості, 40382,53 доларів США пені, 22127,41 доларів США відсотків за користування чужими грошовими коштами та 22782,78 доларів США збитків згідно контракту на поставку товару № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року.

Ухвалою суду від 07 квітня 2015 року розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 21 квітня 2015 року суд оглянув оригінали товарно-транспортних накладних, доданих до позовної заяви, та перейшов до розгляду справи по суті.

Присутній у судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях і відзиві на позовну заяву від 06 травня 2015 року просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Свої заперечення відповідач обґрунтовував наступним. Позивач просить стягнути заборгованість за товар, поставлений за контрактом № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року у відповідності до накладних та рахунків: CMR 0016929 від 05 вересня 2012 року на суму 21666,33 доларів США, рахунок-фактура №002910 від 05 вересня 2012 року; CMR 0016930 від 07 вересня 2012 року на суму 21059,43 доларів США, рахунок-фактура №002944 від 07 вересня 2012 року; CMR 0016933 від 24 вересня 2012 року на суму 23787,07 доларів США, рахунок-фактура №003136 від 24 вересня 2012 року. Відповідно до постанови Комітету державного контролю Республіки Білорусь по справі про адміністративне правопорушення №1 від 30 червня 2014 року встановлено, що по даним накладним оплата була здійснена. Оригінал контракту № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року позивач не може пред'явити. У відповідача оригінал або копія даного контракту відсутні, що ставить під сумніви його існування саме у такій формі та змісту, яка міститься в матеріалах справи. При визначенні строку оплати товару позивач посилається на специфікацію від 27 червня 2012 року №10, проте у відповідних рахунках містяться посилання на інші специфікації, які не складалися і не передавалися відповідачу. Отже, строки оплати товару сторонами не визначено і нарахування штрафних санкцій є безпідставним.

В письмовому поясненні від 06 травня 2015 року позивач зазначив, що заперечення відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи з наступного. Контракт № 01/08-11 був укладений сторонами 01 серпня 2011 року шляхом використання факсимільного зв'язку. Товар постачався відповідно до специфікації №10 від 27 червня 2012 року, номера специфікацій №10-004, 10-005 та 10-006, на які містяться посилання у рахунках-фактурах від 05 вересня 2012 року, 07 вересня 2012 року та 24 вересня 2012 року, були зазначені на вимогу митних органів Республіки Білорусь. З метою мінімізації збитків позивач звернувся до дружнього контрагента з проханням сплатити грошові кошти по контракту № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року в розмірі 46512,83 доларі США. Компанією CERMIT TRADE LLP на валютний рахунок позивача було перераховано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 46512,83 із призначенням платежу: "оплата за металеву банку згідно контракту № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року". Відповідач не сплатив грошові кошти за спірні партії товару, що підтверджується випискою по транзитному рахунку в доларах США.

Представник позивача в судовому засіданні 18 травня 2015 року та письмових поясненнях зазначив, що наданими ним доказами підтверджується, що кошти в сумі 46512,83 доларів США було перераховано компанією CERMIT TRADE LLP помилково, доказів виконання відповідачем своїх зобов'язань за контрактом № 01/08-11 в частині проведення розрахунків за поставлений товар не надано, заперечення відповідача ґрунтуються на припущеннях.

В додаткових поясненнях та відзиві від 12 травня 2015 року представник відповідача, зокрема, зазначив, що позивач фактично визнав та підтвердив, що усі зобов'язання за контрактом припинені оплатою.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 18 травня 2014 року місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю "Провіант" (ідентифікаційний код 32729070): м. Чернігів, вул. Пушкіна, будинок 16.

Як стверджує позивач, 01 серпня 2011 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Автодар" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Провіант" (покупець) факсимільним зв'язком було укладено контракт №01/08-11, згідно якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити товар згідно специфікацій до контракту, які є невід'ємними частинами контракту (а.с. 14-15).

Відповідно до п. 7.6 даного контракту у всьому, що не врегульовано положеннями контракту сторони керуються законодавством Республіки Білорусь.

Відповідно до ст.4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності (вчиненої в м. Києві 20 березня 1992 року) компетентний суд держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати спори, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб'єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними, якщо на території цієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав: відповідач мав постійне місце проживання або місце знаходження на день висування позову.

Згідно ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача

Відповідно до частин 1, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що право, яке підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з частинами 1-4 статті 5 Закону України "Про міжнародне приватне право", у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.

Частиною 1 статті 32 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до приписів ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законом України.

Частиною 1 статті 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частини другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є: продавець - за договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини другої, третьої ст.32 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно з частиною 4 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд у випадках, передбачених законом чи міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що при вирішенні даної справи застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство Республіки Білорусь, зокрема, Цивільний кодекс Республіки Білорусь.

Згідно зі статтею 290 Цивільного кодексу Республіки Білорусь зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання та вимог законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - у відповідності із вимогами, що звичайно висуваються.

Статтею 291 ЦК Республіки Білорусь передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не випливає із законодавства або договору.

У статті 476 Цивільного кодексу Республіки Білорусь зазначено, що за договором поставки постачальник-продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати в обумовлений строк чи строки вироблені або закуплені їм товари покупцю для використання їх у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім та іншим подібним використанням.

Як стверджував представник позивача, контракт №01/08-11 від 01 серпня 2011 року був укладений факсимільним зв'язком, що передбачено сторонами у п.7.2 самого контракту.

Позивачем до матеріалів справи подано засвідчену директором ТДВ "Автодар" копію даного контракту (а.с.14-15).

На вимогу суду ні позивач, ні відповідач не надали оригінал даного контракту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на умови контракту №01/08-11 від 01 серпня 2011 року, згідно якого постачальник зобов'язався поставити товар покупцю окремими партіями в період з 01 серпня 2011 року по 31 грудня 2012 року включно у строки, вказані у специфікаціях до договору. Згідно п.2.1 контакту ціна на товар погоджується у специфікаціях. Загальна вартість товару, що постачається - 4250000,00грн. (п.2.2 контракту). Оплата здійснюється відповідачем на підставі рахунку, наданого до оплати, у відповідності до специфікацій до контракту (п. 2.3 контракту).

Тобто, строк оплати товару відповідно до умов самого контракту визначається саме в специфікаціях до нього.

В обґрунтування вимог, позивач посилається саме на специфікацію №10 від 01 серпня 2011 року (а.с. 22), в якій зазначено, що сторони погодили асортимент, кількість і ціну товару: банка металева №7 (h78) в комплекті з кришкою літографованою d=72,8 мм, кількість 1500,000шт., ціна 119,00 дол. США, вартість 178500,00 дол. США; банка металева №7 (h78) з кришкою легковідкриваємою в комплекті з кришкою літографованою d=72,8 мм, кількість 352,580шт., ціна 139,00 дол. США, вартість 49008,62 дол. США. Загальна вартість товару становить: 227508,62 дол. США. Умови оплати: відстрочка платежу 45 календарних днів з моменту отримання товару на складі покупця. Умови поставки FCA (Правила Інкотермс-2010) - Республіка Білорусь, Брестська обл., м.Ляховичи. Строк поставки - в період липень-вересень 2012 року. Пункт митного оформлення - м. Ніжин, Чернігівська обл.

Позивач у позовній заяві зазначив, що умови контракту були виконані ним повністю шляхом поставки товару по міжнародним товарно-транспортним накладним та пред'явлення відповідачу рахунків до сплати на загальну суму 682953,25 дол. США (а.с. 23-53).

Відповідач в порушення умов контракту свої зобов'язання щодо оплати товару виконав частково на суму 636440,00 дол. США (а.с. 97-135).

Заборгованість виникла на суму 46512,83 дол. США по наступним товарно-транспортним накладним (а.с. 51-53):

- CMR 0016929 від 05 вересня 2012 року на суму 21666,33 доларів США, рахунок - фактура № 002910 від 05 вересня 2012 року;

- CMR 0016930 від 07 вересня 2012 року на суму 21059,43 доларів США, рахунок - фактура № 002944 від 07 вересня 2012 року;

- CMR 0016933 від 24 вересня 2012 року на суму 23787,07 доларів США, рахунок - фактура № 003136 від 24 вересня 2012 року.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності зі статті 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст.31 Закону України "Про міжнародне приватне право" якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст.404 Цивільного кодексу Республіки Білорусь договір у письмовій формі може бути укладений шляхом складання одного документу, підписаного сторонами, а також шляхом обміну документами за допомогою поштового, телеграфного, телетайпного, електронного чи іншого зв'язку, що дозволяє достовірно встановити, що документ виходить від сторони за договором.

Позивач стверджує, що контракт №01/08-11 від 01 серпня 2011 року був укладений між ним та відповідачем факсимільним зв'язком. Проте, позивачем не надано суду доказів направлення даного контракту на адресу відповідача факсимільним зв'язком, як і оригіналу самого контракту.

Поданий позивачем примірник контракту №01/08-11 від 01 серпня 2011 року та матеріали справи не містять доказів укладення сторонами контракту в обумовлений ними спосіб, а саме шляхом передачі по факсимільному зв'язку. Окрім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які дозволяють суду достовірно згідно ч.2 ст. 404 Цивільного кодексу Республіки Білорусь встановити, що текст контракту №01/08-11 від 01 серпня 2011 року, який доданий позивачем до даної справи, виходить від покупця (відповідача у справі) за контрактом.

Таким чином, суд вважає, що з наявного в матеріалах справи тексту контракту №01/08-11 від 01 серпня 2011 року не можливо зробити беззаперечний висновок, що між сторонами укладено контракт саме з таким текстом (змістом) і саме по цьому контракту проведена поставка, оплата товару.

Окрім того, відповідно до постанови Комітету державного контролю Республіки Білорусь по справі про адміністративне правопорушення у відношенні суб'єкта підприємницької діяльності - Товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" №1 від 30 червня 2014 року, посилаючись на пояснення директора позивача, первинні документи позивача (копії митних декларацій, специфікацій та платіжних документів тощо), встановлено, що:

- 05 вересня 2012 року по декларації на товари № 09146/05912/0006512 була здійснена поставка товару на суму 21666,33 доларів США. Оплата за таку поставку поступила на рахунок позивача 28 травня 2014 року;

- 07 вересня 2012 року по декларації на товари № 09146/070912/0006603 була здійснена поставка товару на суму 21059,43 доларів США. Оплата за таку поставку поступила на рахунок позивача 28 травня 2014 року;

- 24 вересня 2012 року по декларації на товари № 09146/240912/0007003 була здійснена поставка товару на суму 23787,07 доларів. Оплата за таку поставку поступила на рахунок позивача 28 травня 2014 року (а.с. 56-58).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, по міжнародним товарно-транспортним накладним: CMR 0016929 від 05 вересня 2012 року на суму 21666,33 доларів США, CMR 0016930 від 07 вересня 2012 року на суму 21059,43 доларів США, CMR 0016933 від 24 вересня 2012 року на суму 23787,07 доларів США був здійснений розрахунок за поставлений товар. Даний факт також підтверджується платіжним дорученням №722732 від 28 травня 2014 року на суму 46512,83 дол. США з призначенням платежу: "оплата за металеву банку згідно контракту № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року" та випискою по особовому рахунку (а.с. 175, 176).

Представник позивача в судових засіданнях та письмових поясненнях підтвердив, що по CMR № 0016929, 0016930, 0016933 кошти в сумі 46512,83 дол. США були перераховані на валютний рахунок позивача із призначенням платежу: "оплата за металеву банку згідно контракту № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року". Проте, зауважив, що розрахунок був здійснений не відповідачем, а іншою особою: CERMIT TRADE LLP за зверненням позивача до дружнього контрагента з метою мінімізації збитків позивача, що дані кошти перераховані помилково, про що свідчить лист CERMIT TRADE LLP №3005 від 30 травня 2014 року, в якому CERMIT TRADE LLP вимагає повернення оплачених коштів (а.с. 177).

Судом встановлено, що кошти в розмірі 46512,83 дол. США позивачем повернуті не були, товар по товарно-транспортним накладним: CMR 0016929 від 05 вересня 2012 року, CMR 0016930 від 07 вересня 2012 року, CMR 0016933 від 24 вересня 2012 року є оплаченим.

Твердження позивача про наявність заборгованості відповідача перед ним за товар, поставлений у відповідності до міжнародних ТТН (CMR) № 0016929, 0016930, 0016933 в розмірі 46512,83 дол. США є недоведеними, а тому, вимоги щодо стягнення 46512,83 дол. США боргу задоволенню не підлягають.

Позивачем також заявлено в позовній заяві вимоги щодо стягнення пені в розмірі 40382,53 дол. США за період прострочення з 18 жовтня 2012 року по 10 січня 2015 року, відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22127,1 дол. США за той же період та збитків у розмірі 22782,78 дол. США.

Частиною першою статті 310 Цивільного кодексу Республіки Білорусь передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою, заставою, утриманням майна боржника, поручительством, гарантією, банківською гарантією, завдатком та іншими способами, передбаченими законодавством чи договором.

За змістом частин першої і другої статті 311 Цивільного кодексу Республіки Білорусь неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законодавством або договором грошова сума, яку боржник зобов'язаний сплатити кредитору, якщо інше не передбачено законодавчими актами, у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема у разі прострочення виконання. На вимогу про сплату неустойки кредитор не зобов'язаний доводити заподіяння йому збитків.

У статті 312 Цивільного кодексу Республіки Білорусь зазначено, що угода про неустойку повинна бути зроблена у письмовій формі незалежно від форми основного зобов'язання. Недотримання письмової форми тягне недійсність угоди про неустойку.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на п. 5.2 контракту, в якому передбачено, що якщо оплата товару не буде проведена покупцем в установлені контрактом строки, постачальник має право нарахувати, а покупець повинен оплатити пеню із розрахунку 0,1% вартості неоплаченого в строк товару за кожний день прострочки.

Відповідно до ч.1 ст.366 Цивільного кодексу Республіки Білорусь за користування чужими коштами внаслідок їхнього неправомірного утримання, ухилення від їхнього повернення, іншого прострочення в їхній сплаті або безпідставного отримання або заощадження за рахунок іншої особи підлягають сплаті висотки на суму цих коштів. Розмір відсотків визначається ставкою рефінансування Національного банку Республіки Білорусь на день виконання грошового зобов'язання або його відповідної частини, за винятком стягнення боргу в судовому порядку, коли суд задовольняє вимогу кредитора виходячи із ставки рефінансування Національного банку на день винесення рішення.

Як встановлено судом вище, позивач належними та допустимими доказами не довів суду факту існування контракту №01/08-11 від 01 серпня 2011 року.

Посилання позивача на п.3 Специфікації №10 від 27 липня 2012 року (а.с. 22), якою встановлений строк оплати товару по CMR № 0016929, 0016930, 0016933 є таким, що не відповідає дійсності, виходячи з наступного.

Дослідивши CMR № 0016929, 0016930, 0016933 (а.с. 51-53), рахунки-фактури № 002910, 002944, 003136 (а.с. 165-167), суд встановив:

- CMR 0016929 від 05 вересня 2012 на суму 21666,33 доларів США супроводжував рахунок-фактура № 002910 від 05 вересня 2012 року, в якому міститься посилання на специфікацію № 10-004 від 05 вересня 2012 року;

- CMR 0016930 від 07 вересня 2012 року на суму 21059,43 доларів США супроводжував рахунок-фактура № 002944 від 07 вересня 2012 року, в якому міститься посилання на специфікацію № 10-005 від 07 вересня 2012 року;

- CMR 0016933 від 24 вересня 2012 року на суму 23787,07 доларів США супроводжував рахунок-фактура № 003136 від 24 вересня 2012 року, в якому міститься посилання на специфікацію № 10-006 від 24 вересня 2012 року.

Як зазначив представник відповідача та не заперечив представник позивача, специфікації № 10-004 від 05 вересня 2012 року, № 10-005 від 07 вересня 2012 року, № 10-006 від 24 вересня 2012 року не складалися та не передавалися відповідачу.

В листі №504 від 30 квітня 2015 року та письмових поясненнях позивач пояснив, що номери специфікацій № 10-004, № 10-005, № 10-006 були зазначені у зв'язку з вимогою митних органів, в митних деклараціях №09146/050912/0006512 на суму 21666,33 доларів США, №09146/070912/0006603 на суму 21059,43 доларів США, №09146/240912/0007003 на суму 23787,07 доларів США є чіткі посилання на специфікацію №10 від 27 червня 2012 року (а.с. 178-181).

Проте, судом встановлено, що в рахунках-фактурах № 002910 від 05 вересня 2012 року, № 002944 від 07 вересня 2012 року, № 003136 від 24 вересня 2012 року є чіткі посилання на специфікації № 10-004 від 05 вересня 2012 року, № 10-005 від 07 вересня 2012 року, № 10-006 від 24 вересня 2012 року відповідно, які фактично не складались.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, строк оплати товару по CMR № 0016929, 0016930, 0016933 є невизначеним.

Відповідно до ч.1 ст. 456 Цивільного кодексу Республіки Білорусь покупець зобов'язаний оплатити поставлений товар безпосередньо до або після передачі йому продавцем товару, якщо інше не передбачено даним Кодексом, іншими актами законодавства або договором купівлі-продажу або не випливає з суті зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 295 ЦК Республіки Білорусь у випадках коли зобов'язання не передбачає строк його виконання і не містить умов, які визначають такий строк, воно повинно бути виконано в розумний строк після виникнення зобов'язання. Зобов'язання, яке не виконано в розумний строк, а також зобов'язання, строк якого визначений моментом пред'явлення вимоги, боржник повинен виконати в семиденний строк з дня надходження письмової вимоги кредитора про її виконання, якщо обов'язок виконання в інший строк не випливає з акту законодавства, умов зобов'язання або суті зобов'язання.

Позивач зазначив, що ним направлявся відповідачу лист №522 від 03 жовтня 2012 року з вимогою погасити заборгованість в сумі 88609,47 дол. США і відповідач у відповіді на даний лист визнав заборгованість в сумі 88609,47 дол. США (а.с. 54, 55).

Проте, відповідач заперечив існування такої відповіді, зазначивши, що відповідь не містить дати, а печатка візуально зображена менша ніж печатка відповідача. Доказів направлення відповідачу листа №522 від 03 жовтня 2012 року, як і доказів отримання відповідачем даного листа позивач суду не надав.

Отже, даний лист не може бути прийнятий судом, як належний доказ звернення позивача з вимогою виконати зобов'язання.

Таким чином, неможливо встановити, коли настав строк виконання зобов'язання і чи було відповідачем допущено прострочку у виконанні грошового зобов'язання.

За таких обставин, вимоги щодо стягнення пені в розмірі 40382,53 дол. США та відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22127,1 дол. США є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Вимоги щодо стягнення збитків позивач обґрунтовує наступним.

За невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року Комітетом Державного Контролю Республіки Білорусь позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст.11.37 Кодексу Республіки Білорусь про адміністративні правопорушення, накладено адміністративні штрафи:

- у розмірі 20433,53 доларів США відповідно до Постанови по справі про адміністративне правопорушення відносно суб'єкта підприємницької діяльності від 30 червня 2014 року № 1 (а.с. 56-58);

- у розмірі 2349,25 доларів США відповідно до Постанови по справі про адміністративне правопорушення відносно суб'єкта підприємницької діяльності від 13 травня 2013 року № 3 (а.с. 59-60).

Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК Республіки Білорусь особа, право якої порушено, може вимагати повного відшкодування заподіяних їй збитків, якщо законодавством або відповідним законодавству договором не передбачено інше.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті під збитками розуміються витрати, які особа, чиє право порушено, зробила або повинна буде зробити для відновлення порушеного права, втрата або пошкодження майна (реальні збитки), а також неодержані доходи, які ця особа одержала б при звичайних умовах цивільного обороту, якщо б його право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п.5.1. контракту №01/08-11 від 01 серпня 2011 року за порушення умов дійсного Контракту, безпідставну відмову від приймання партії товару, сторони несуть відповідальність в загальному цивільному порядку, відшкодовуючи потерпілій стороні збитки у вигляді прямих збитків та нестриманого прибутку.

Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК Республіки Білорусь боржник зобов'язаний відшкодувати кредитору збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань. Збитки визначаються відповідно до правил, встановлених ст.14 даного Кодексу.

Відповідно до ч.3. ст.364 ЦК Республіки Білорусь, якщо інше не передбачено законодавством або договором, при визначенні збитків беруться до уваги ціни, що існують в тому місці, де зобов'язання має бути виконане, в день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора, а якщо вимогу добровільно задоволено не було, - в день пред'явлення позову. Виходячи з обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни, існуючі на день винесення рішення.

Відповідно до п.1.4. Указу Президента Республіки Білорусь від 27 березня 2008 року №178 "О порядке проведення и контроля внешнеторговых операций" резиденти зобов'язані забезпечити завершення кожної зовнішньоторговельної операції в повному обсязі в наступні строки: при експорті - не пізніше 90 календарних днів з дати відвантаження товарів (передачі інформації, що охороняється, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності), виконання робіт, надання послуг.

Відповідно до підпункту 1.6.1. даного Указу датою завершення зовнішньоторговельної операції при експорті вважається: у випадках, зазначених у підпункті 1.7 цього пункту: в абзаці другому, - дата надходження грошових коштів від експорту.

Згідно пункту 1.7. цього Указу при експорті зовнішньоторговельна операція може бути завершена шляхом: надходження грошових коштів за передані товари охоронювану інформацію, виняткові права на результати інтелектуальної діяльності), виконані роботи, надані послуги згідно зовнішньоторговельним договором.

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК РБ якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено неустойку, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій неустойкою. Законодавством або договором можуть бути передбачені випадки, коли допускається стягнення тільки неустойки, але не збитків, коли збитки можуть бути стягнуті в повній сумі над неустойки, коли за вибором кредитора можуть бути стягнуті або неустойка, або збитки.

Як доказ понесення збитків позивачем надано суду платіжні доручення:

- №794 від 22 травня 2013 року на суму 20344482,00 білоруських рублів з призначенням платежу: штраф згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення відносно суб'єкта підприємницької діяльності №3 від 13 травня 2013 року;

- №001364 від 11 липня 2014 року на суму 14007606,00 білоруських рублів з призначенням платежу: штраф по справі про адміністративне правопорушення згідно постанови №1 від 30 червня 2014 року;

- № 001434 від 22 серпня 2014 року на суму 70000000,00 білоруських рублів з призначенням платежу: штраф по справі про адміністративне правопорушення згідно постанови №1 від 30 червня 2014 року та №1/1 від 18 липня 2014 року;

- № 001435 від 24 вересня 2014 року на суму 70000000,00 білоруських рублів з призначенням платежу: штраф по справі про адміністративне правопорушення згідно постанови №1 від 30 червня 2014 року та №1/1 від 18 липня 2014 року;

- № 001436 від 24 жовтня 2014 року на суму 70000000,00 білоруських рублів з призначенням платежу: штраф по справі про адміністративне правопорушення згідно постанови №1 від 30 червня 2014 року та №1/1 від 18 липня 2014 року.

З даних платіжних доручень вбачається, що кошти позивачем сплачувалися по різним постановам, одна з яких відсутня у матеріалах справи і не стосується спірного контракту, з призначення платежу неможливо ідентифікувати, яка частина суми сплачувалася на виконання саме постанови від 30 червня 2014 року. Крім того, суми штрафу сплачувались у білоруських рублях, а постановою вони встановлені у валюті доларів США.

Як вбачається з постанови від 13 травня 2013 року №3, штраф встановлений за порушення строків проведення зовнішньо-торгівельної операції по міжнародним товарно-транспортним накладним CMR № 0063360 від 24 жовтня 2011 року на суму 19915,84 дол. США та № 0063362 від 26 жовтня 2011 року на суму 19915,84 дол. США, які не є предметом розгляду даного позову, а тому не досліджувались судом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення збитків в розмірі 22782,78 дол. США.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити за його необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в розмірі 57028,00грн. покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 20 травня 2015 року.

Суддя В.В. Моцьор

.