РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №910/6516/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ АР ГАРАНТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОПРІУС"

про стягнення грошових коштів у розмірі 21 930,86 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Черевик Ю.В. (дов. № б/н від 05.05.2015),

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ АР ГАРАНТ" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОПРІУС" про стягнення грошових коштів у розмірі 21 930,86 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2015 порушено провадження у справі №910/6516/15-г та призначено справу до розгляду на 14.04.2015 року.

За наслідками судового засідання 14.04.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 12.05.2015, у зв'язку із неявкою до судового засідання представників обох сторін.

До судового засідання 12.05.2015 представник позивача не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, через відділ діловодства та документообігу Господарськог8о суду міста Києва 14.04.2015 надав до суду клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності.

Представник відповідача під час судового засідання 12.05.2015 надав пояснення, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву, подану ним до суду через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва 06.05.2015 року.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає у межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пропріус» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ейч Ар Гарант» (продавець) укладено договір купівлі- продажу майна № 357 (далі-договір).

Відповідно до договору продавець «ТОВ «Ейч Ар Гарант» передає у власність покупця ТОВ «Пропріус» визначене додатком до цього договору майно (п.1.1 Договору).

У свою чергу покупець ТОВ «Пропріус» зобов'язується прийняти майно і сплатити на рахунок продавця повну його вартість протягом 10 банківських днів з моменту підписання обома сторонами акту прийому-передачі.

Із матеріалів справи вбачається, що 27.06.2014 сторонами підписано Акт прийому-передачі майна.

Таким чином, грошові кошти мали бути перераховані до 11.07.2014 року.

Як зазначає позивач, станом на 06.08.2014 грошові кошти за прийняте майно у розмірі 24800,78 грн. покупцем не сплачені на користь ТОВ «Ейч Ар Гарант», що зумовило надсилання на адресу відповідача 07.08.2014 вимогу про сплату боргу.

Із матеріалів справи вбачається, що 26.08.2014 покупцем перераховано 5000 грн. за придбане майно згідно платіжного доручення №322 від 26.08.2014 року.

У подальшому, а саме 12.11.2014 покупцеві надіслано повторну вимогу щодо сплати залишку вартості придбаного майна на суму 19800,78 грн., на яку ТОВ «Пропріус» відредаговано та перераховано згідно платіжного доручення №1953 від 18.11.2014 грошові кошти у розмірі 3000,00 грн.

Оскільки, інших платежів відповідачем на користь позивача не здійснено, ТОВ «Ейч Ар Гарант» звернувся із даним позовом до суду, у межах якого просить стягнути з відповідача 16 800,78 грн. вартості придбаного майна, 2 650,87 грн. пені, 2 159,64 грн. інфляційних втрат та 319,57 грн. - 3% річних.

У своєму відзиві, відповідач стверджує, що розмір його заборгованості перед позивачем за договором купівлі-продажу майна №357 становить 9 486,86 грн. Такого висновку, ТОВ «Пропріус» дійшов з огляду на те, що 8000,00 грн. ним перераховано на користь позивача згідно платіжних доручень від 26.08.2014 та 18.11.2014 на 5 000,00 грн. та 3 000,00 грн. відповідно. Також, відповідачем направлено на адресу позивача 18.04.2015 направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, на яку ТОВ «Пропріус» направлено заяву, в якій останній погодив зарахування однорічних вимог на суму 7 313,92 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі- ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, із матеріалів справи вбачається, що 27.06.2014 відповідачем від позивача отримано товару на загальну суму 4 800,78 грн., який він оплатив лише частково у розмірі 8 000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонами.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначає про наявну суму заборгованості у відповідача у розмірі 16 800,78 грн.

Статтею 202 Господарського кодексу України передбачається, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами, а також, згідно части 2 цієї ж статті, в разі його розірвання або визнання недійсним за рішення суду.

Відповідно до частини 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачається, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Стаття 601 Цивільного кодексу передбачає, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У подальшому, сторонами шляхом надсилання один одному заяв про зарахування однорідних вимог, здійснено зарахування на суму 7 313,92 грн. про що зазначено у листах №1058 від 28.04.2015 та №205 від 21.04.2015 року.

Відповідно до положень п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

На підставі вищезазначеної статті Господарського процесуального кодексу України, суд вбачає за можливе припинити провадження у справі у частині стягнення суми основного боргу розміром 7 313,92 грн. Залишок суми основного боргу у розмірі 9 486,86 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано доводи позивача про невиконання договірних зобов'язань, щодо оплати переданого майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача суми сплачених грошових коштів у загальному розмірі у розмірі 9 486,86 грн.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача пеню у розмірі 2 650,87 грн., 3% річних у розмірі 319,57 грн. та 2 159,64 грн. суму інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно п.1. статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.1 договору купівлі - продажу № 357 передбачено, що у разі порушення покупцем строку оплати, він зобов'язаний сплатити продавцеві пеню у розмірі 0,1 % від вартості несплаченого майна, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені за кожен день прострочення платежу.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Особа, яка порушила господарське зобов'язання або правила здійснення господарської діяльності, зобов'язана сплатити стороні, права якої порушено, штрафні санкції. Тобто у правопорушника виникає так звана штрафна відповідальність. Штрафна відповідальність, на відміну від відповідальності за завдання збитків, має передусім караючу, а не компенсаційну функцію.

Штрафні санкції це, зокрема, господарські санкції у виді грошової суми, та надає їх виключний перелік, а саме: неустойка, штраф, пеня.

Стаття 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення 2 650,87 грн. пені підлягає задволенню.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», якщо сума боргу повинна бути сплачена в період з 1 по 15 числа відповідного місяця, то вона індексується з рахунком цього місяця, а якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця.

Встановивши наявність прострочення грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу, перевіривши математичний розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат саме у розмірі 2 159,64 грн. та 3% річних у розмірі 319,57 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, оскільки відповідачем сплачено борг після звернення позивача, шляхом зарахування зустрічних позовних вимог, тому судом встановлено, що судовий збір у розмірі 1 827,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ АР ГАРАНТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОПРІУС" про стягнення грошових коштів у розмірі 21 930,86 грн. припинити у частині стягнення суми основного боргу у розмірі 7 313,92 грн.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙЧ АР ГАРАНТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОПРІУС" про стягнення грошових коштів у розмірі 21 930,86 грн. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пропріус» (01021, місто Київ, Кловський узвіз, 7а, офіс 8-6; ідентифікаційний код 37312085) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч Ар Гарант» (87505, місто Маріуполь, провулок Банний,2; ідентифікаційний код 37598904) 9 486 (дев'ять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 86 копійок основного боргу, 2 650 (дві тисячі шістсот п'ятдесят) гривень 87 копійок пені, 319 (триста дев'ятнадцять) гривень 57 копійок - 3% річних, 2 159 (дві тисячі сто п'ятдесят дев'ять) гривень 64 копійки інфляційних втрат та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 12.05.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 18.05.2015 року

Суддя К.В. Полякова