РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015Справа №910/27162/14
За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк "Київ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"

За участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет

cпору, стороні позивача - Міністерство фінансів України

про визнання частково недійсним договору

За участю Прокуратури Шевченківського району міста Києва

Головуючий суддя Грєхова О. А.

Судді: Пукшин Л. Г.

Сташків Р. Б.

Представників сторін:

від позивача: Коротун О.М. - представник за довіреністю

від відповідача: Глушакова Г. В. - представник за довіреністю

від третьої особи: не з`явився

від прокуратури: Лиховод О.С. - посвідчення № 002628 від 05.09.12

CУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про визнання недійсним пункту 7.2 договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009, укладеного між ПАТ "АКБ "Київ" та ТОВ "ФК "Київщина-Капітал" відносно оплати шляхом заліку однорідних вимог грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на дату укладення спірного договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 у позивача не існувало зобов'язань перед відповідачем у сумі 182871718,88 грн., оскільки договори міни від 13.08.2009, на які містить посилання спірний договір, у судовому порядку були визнані недійсними, а договори відступлення права вимоги від 13.08.2009 - неукладеними. На підставі викладеного, п. 7.2 договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009, за твердженням позивача, керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, слід визнати недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2014 порушено провадження по справі № 910/27162/14, розгляд справи призначено на 12.01.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стороні позивача - Міністерство фінансів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 продовжено строк вирішення спору.

В судовому засіданні 12.01.2015, у відповідності до статі 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 16.02.2015.

16.01.2015 представник відповідача подав через відділ діловодства суду заяву про застосування строків позовної давності та просив відмовити у позові у зв'язку з її спливом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду м. Києва від 16.02.2015 було призначено колегіальний розгляд справи у наступному складі колегії: суддя Грєхова О. А. (головуючий), Пукшин Л. Г., Сташків Р. Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 призначено розгляд справи на 23.03.2015.

У зв'язку з відпусткою судді Грєхової О. А. у період з 23.03.2015 по 27.03.2015 на підставі наказу Голови господарського суду міста Києва від 13.03.2015, ухвалою суду від 17.03.2015 перенесено судове засідання по справі на 06.04.2015.

Незважаючи на належне повідомлення про час і місце засідання у справі позивач в засідання не з'явився 06.04.2015, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи нез'явлення представника позивача в засідання суду, господарський суд ухвалою від 06.04.2015 відклав розгляд справи на 18.05.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 18.05.2015 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи в засідання суду не з'явився, про причини нез'явлення суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від третьої особи до суду не надходило.

Прокуратура підтримала позовні вимоги позивача.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.05.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

13.08.2009 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "КИЇВ" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ" було укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2303 (далі - договір міни 1).

Відповідно до п. 1.1 договору міни 1 Банк зобов'язався передати ТОВ "КИЇВЩИНА- ІНВЕСТ" у власність належні їй майнові права на нерухоме майно, а ТОВ "КИЇВЩИНА- ІНВЕСТ" в обмін також зобов'язалось передати Банку у власність належні їй земельні ділянки. Сторони передбачили, що міна проводиться з грошовою доплатою.

Згідно з п. 1.2 договору міни 1 у власність Банку перейшли 2 земельні ділянки, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, ТІЗ "ГРІН-ЗУНД" і цільове призначення (використання) якої: для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до пп. 1.2.7 п. 1.2 договору міни 1 вартість земельних ділянок, з урахуванням висновку суб'єкта оціночної діяльності - ТОВ "ТАНДЕМ ЕКСПЕРТ" та згідно домовленості сторін складає 176267730,00 грн.

Пунктом 1.3 Договору міни визначено, що у власність ТОВ "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ" переходять майнові права на 6 квартир в будинку під номером 4-Б, що будується на вулиці Драгомирова в місті Києві, загальною вартістю 13197176,52 грн. Сторони виконали зобов'язання в повному обсязі.

Зважаючи на те, що Договір міни було укладено не на рівних умовах, в силу п. 1.4 Договору міни, Банк до 14.08.2009 зобов'язався доплатити ТОВ "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ" 163070553,48 грн.

Судом також встановлено, що 13.08.2009 між ТОВ "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" (відповідач) було укладено в простій письмовій формі договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відповідач набув права вимоги до Банку за договором міни 1 у сумі доплати в розмірі 163070553,48 грн.

Крім того, 13.08.2009 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк КИЇВ" (Банк) та Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2" було укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2304 (далі - договір міни 2).

Відповідно до п. 1.1 договору міни 2 Банк зобов'язався передати Акціонерному товариству "Київська пересувна механізована колона-2" у власність належні йому майнові права на нерухоме майно, а Акціонерне товариство "Київська пересувна механізована колона-2" - передати Банку у власність належні квартири. Сторони також передбачили, що міна проводиться з грошовою доплатою.

Згідно п. 1.2 договору міни 2 у власність Банку перейшли квартири під номерами 3, 4, що знаходяться в будинку під номером 140 по вулиці Старокиївській в смт. Козин Обухівського району Київської області загальною вартістю 32459429,28 грн.

Пунктом 1.3 договору міни 2 передбачено, що у власність Акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" переходять майнові права на 6 квартир в будинку, що будується в м. Києві по вул. Старонаводницька, загальною вартістю 12658263, 88 грн.

Зважаючи на те, що договір міни було укладено не на рівних умовах, в силу п. 1.4 договору міни 2, Банк до 14.08.2009 зобов'язався доплатити Акціонерному товариству "Київська пересувна механізована колона-2" 19801165,40 грн.

Судом також встановлено, що 13.08.2009 між Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" було укладено договір про відступлення права вимоги 2, відповідно до якого відповідач набув права вимоги до Банку за договором міни 2 у сумі доплати в розмірі 19801165,40 грн.

Таким чином, як встановлено судом, загальна сума відступленого права вимоги до Банку за вказаними договорами міни склала 182871718,88 грн., що складається із суми відступленого права ТОВ "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ" на суму 163070553,48 грн. та відступленого права Акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" на суму 19801165,40 грн.

Разом з цим судом встановлено, 13.08.2009 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ", було укладеного договір про відступлення права вимоги 3, згідно з яким Банк відступив відповідачу право вимоги за рядом кредитних договорів, що були укладені між Банком та позичальниками Банку, що перелічені в п.п. 1.2-1.7 даного договору про відступлення.

Згідно із п. 6 договору про відступлення 3 за відступлення права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" сплачує Банку винагороду в сумі 182871718,88 грн.

У відповідності із п. 7.1 договору про відступлення 3 строк оплати складає 1 банківський день з моменту укладання цього договору.

З урахуванням п. 7.2 договору про відступлення 3 оплата здійснюється шляхом заліку взаємних однорідних вимог грошових коштів, а саме: право вимоги Банку грошових коштів від ФК "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" у сумі 182871718,88 грн.; право вимоги ФК "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" грошових коштів у Банку на підставі договору від 13.08.2009 про відступлення ТОВ «Київщина-Інвест» права вимоги боргу у Банку за договором міни укладеного 13.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Матюховою Т.П. за реєстраційним № 2303 на загальну суму 163070553, 48 грн.; право вимоги ФК "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" грошових коштів у Банку на підставі договору від 13.08.2009 про відступлення АТ «Київська пересувна механізована колона-2» права вимоги боргу у Банку за договором міни укладеного 13.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Матюховою Т.П. за реєстраційним № 2304 на загальну суму 19801165,40 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджує, що на дату укладення договору про відступлення права вимоги у Банку не існувало зобов'язань перед відповідачем у сумі 182871718,88 грн., оскільки договори міни та відступлення права вимоги, на які містить посилання спірний договір, у судовому порядку були визнані недійсними та неукладеними, у зв'язку з чим відповідно до приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) п. 7.2 договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 підлягає визнанню недійсним.

Відповідач проти позову заперечує, просить суд відмовити в його задоволенні з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним позивачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання угод недійсними.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У абз. 5 п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2011 у справі № 6/151 договір міни від 13.08.2009 року, укладений між банком та ТОВ "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ", визнано недійсним.

Відповідно до рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2011 у справі № 41/117, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2011, встановлено, що договір відступлення права вимоги від 13.08.2009, сторонами якого є ТОВ "КИЇВЩИНА-ІНВЕСТ" та ТОВ "ФК "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ", є неукладеним.

Згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2012 у справі № 5011-62/7737-2012, залишеним без змін відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2012 року, договір міни від 13.08.2009 року, укладений між банком та АТ "Київська пересувна механізована колона-2", визнано недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2011 у справі № 51/140, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2012, встановлено, що договір відступлення права вимоги від 13.08.2009, сторонами якого є АТ "Київська пересувна механізована колона-2" та ТОВ "ФК "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ", є неукладеним.

Згідно з ч.1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, що передбачено ч.1 ст. 236 ЦК України.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що договори на суму 182871718,88 грн. були визнані в судовому порядку недійсними, то у позивача відсутні грошові зобов'язання по ним.

Також, суд звертає увагу на те, що згідно ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватись за заявою однієї з сторін.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що закон пов'язує зарахування однорідних зустрічних вимог із наявністю двохсторонніх грошових зобов'язань.

Відтак, за змістом вказаної норми припинення зобов'язання зарахуванням можливе за умов зустрічності вимог, їх однорідності та безспірності (ясності вимог).

Водночас, судом враховано, що на дату укладання оскаржуваного договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року у банку не існувало зобов'язань перед відповідачем у сумі 182871718,88 грн. Такого висновку суд дійшов на підставі висновків у рішеннях судів по справах № 6/51, 5011-62/7737-2012, відповідно до яких договори міни визнані недійсними; по справах № 41/117, 51/140 встановлено що договори про відступлення права вимоги є неукладеними.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що п. 7.2 оскаржуваного договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, внаслідок відсутності у відповідача грошових вимог до банку не відповідає вимогам ст. ст. 203 та 215 ЦК України.

Відповідач у своїй заяві від 16.01.2015 просив суд застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До позовних вимог позивача про визнання частково недійсним укладеного 13.08.2009 року між ПАТ АКБ «КИЇВ» та ТОВ «ФК «КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ» договору про відступлення права вимоги відповідно до статті 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивач не був стороною договорів про відступлення права вимоги від 13.08.2009, відповідно до яких відповідач набув права вимоги до банку за договором міни від 13.08.2009 на загальну суму 182871718,88 грн., та довідався про те, що вони є неукладеними з рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2011 року у справі № 41/117, яке вступило в законну силу 13.12.2011 року (постанова Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2011 року № 41/117) та рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2011 року, яке вступило в законну силу 26.04.2012 року (постанова Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2012 року № 51/140), початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли позивачеві стало відомо про те, що договори про відступлення права вимоги від 13.09.2009 є неукладеними.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк "КИЇВ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" про визнання недійсним пункту 7.2 договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009, укладеного між ПАТ "АКБ "КИЇВ" та ТОВ "ФК "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" відносно оплати шляхом заліку однорідних вимог грошових коштів.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним п. 7.2 договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "КИЇВ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" відносно оплати шляхом заліку однорідних вимог грошових коштів.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КИЇВЩИНА-КАПІТАЛ" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 67-б, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "КИЇВ" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 16-22, код. ) судовий збір у розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

4. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.05.2015

Головуючий суддя О. А. Грєхова

Судді: Л. Г. Пукшин

Р. Б. Сташків