ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" травня 2015 р.Справа № 916/497/14

за позовом Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП „Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Новолог"

за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт"

про стягнення 692705,80 грн.

Суддя Літвінов С.В.

Представники:

Від позивача: Задоя В.І. по довіреності

Від Відповідача: Любошець О.І. по довіреності

Від 3-ої особи: Клочкова І.С. по довіреності

СУТЬ СПОРУ: Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП „Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Новолог" про стягнення 692 705,80 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.04.2014р. по справі №916/497/14 (Петров В.С.) у задоволенні позову Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП „Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Новолог", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне підприємство „Одеський морський торговельний порт", про стягнення 692705,80 грн. відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 рішення господарського суду Одеської області від 14.04.2014 року у справі № 916/497/14 - залишено без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2014 р. касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишено без задоволення. Рішення господарського суду Одеської області від 14.04.2014 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 у справі № 916/497/14 залишено без змін.

Постановою Верховного суду України від 18.02.2015 року заяву державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії задоволено частково. Постанову Вищого господарського суду України від 4 вересня 2014 року у справі № 916/497/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015 року касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 у справі № 916/497/14 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 та рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2014 у справі № 916/497/14 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Одеської області № 396 від 07.04.2015р. призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/497/14. Справу №916/497/14 передано на розгляд судді Літвінову С.В.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.04.2015р. справу №916/497/14 прийнято до розгляд суддею Літвіновим С.В.

18.05.2015р. представник відповідача звернувся до суду із заявою про часткове визнання позову в частині стягнення штрафу за умовами договору про надання послуг №КД-4366 від 01.10.2003р. в розмірі 577254,83грн., а в частині позовних вимог про стягнення 115450,97грн. ПДВ нарахованого на суму штрафу просить суд відмовити.

20.05.2015р. представник позивача надав до суду письмові пояснення відповідно яких підтримує позовні вимоги повністю та просить задзвонити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.05.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

01.10.2003 р. між Державним підприємством „Одеський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю „Новолог" був укладений договір № КД-4366, згідно п. 1.1 якого порт приймає на себе зобов'язання по виконанню для Товариства вказаних у підпунктах 3.1.1 3.1.7 договору робіт (послуг) із забезпечення виконання відповідачем комплексу робіт та послуг, пов'язаних із переваленням вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт), а відповідач зобов'язується приймати й оплачувати виконані роботи. В свою сергу Товариство сплачує послуги порту у порядку та на умовах, передбачених договором (п. 1.2 договору).

В п. 1.3 договору передбачено, що послуги надаються відносно вантажів в межах території та акваторії Одеського морського торгівельного порту, переважно на території ПВК-3 (на причалах №№ 9в, 10, 11, 12, 13).

Пунктом 2.5 договору передбачено, що у рамках пункту 1.1 договору Товариство забезпечує порту обсяг робіт та послуг по відношенню до фактичного вантажопотоку, залученого Товариством у відповідності до умов договору.

Пунктом 2.6 договору встановлено, що Товариство гарантує залучення для перевалки через ПВК-3 вантажопотоку в об'ємі не менше 1600 тис. тон на рік.

Розділом 3 договору передбачені обов'язки порту. Так, згідно п. 3.1 договору порт належним чином надає послуги, передбачені цим договором, по вантажам, що прибувають на підставі договорів, укладених відповідачем, зокрема:

- організовує і забезпечує постановку до причалів судів під їх обробку (п. 3.1.1);

- складає і погоджує плани завезення вантажу з Міністерством Транспорту України, або іншим уповноваженим на те органом управління (п. 3.1.2.);

- визначає за участю відповідача порядок судозаходів і інформує відповідача про черговість обробки судів (п. 3.1.3);

- розробляє технологічні схеми обробки вантажів і погоджує їх з уповноваженими державними органами (п. 3.1.4);

- доводить до відома відповідача встановлені відомчі технічні, технологічні, санітарно-гігієнічні, пожежні та інші норми і правила (окрім нормативно-правових актів) і інформує про їх зміну (п. 3.1.5);

- забезпечує державну і відомчу статистичну звітність по переробці вантажів і обробці судів за наслідками діяльності відповідно до встановлених норм і термінів (п. 3.1.6);

- при необхідності, своєчасно повідомляє відповідачу інформацію про особливості вантажних місць, їх тари і упаковки, порядок прийому вантажу до перевантаження, розміри і характеристики вантажних місць (п. 3.1.7).

Відповідно до п. 4.1. договору відповідач сплачує порту вартість наданих послуг у розмірі 15% від вартості комплексу вантажно-розвантажувальних робіт, оплачуваних за акордною ставкою, без ПДВ.

Пунктом 5.5 договору було передбачено, що у випадку невиконання Товариством вимог п.2.6 цього договору, відповідач компенсує Порту втрати в розмірі 15% від вартості комплексу вантажно-розвантажувальних робіт у відношенні відсутнього обсягу вантажу, виходячи з середньодохідної ставки за відпрацьований рік. Середньодохідна ставка розраховується як відношення доходу, отриманого від навантажувально-розвантажувальних робіт за відпрацьований рік, до загальної кількості тонн вантажу за аналогічний період.

В п. 9.1. договору зазначено строк його дії, що складає 10 років з моменту набрання чинності договорів оренди державного нерухомого майна № КД-4364 від 01.10.2003 р. і № КД-4365 ввід 01.10.2003 р. В подальшому додатковою угодою № КД4366/2 від 30.05.2006 р. строк дії договору змінено з 10 років на 20 років.

Згідно додаткової угоди від 17.02.2012 р. до вказаного договору № КД-4366 від 01.10.2003 р. було викладено у нові редакції п. 2.6 договору: "Товариство гарантує залучення для перевалки через ПВК-3 вантажопотоку в об'ємі не менше 1800 тис. тон на рік". При цьому викладено у новій редакції п. 8.8. договору, згідно якого в цьому договорі під роком розуміється період, рівний календарному року. Гарантований об'єм вантажопотоку (п. 2.6 договору) для періоду, який складає менш календарного року, визначається як гарантований об'єм (п. 2.6 договору), поділений на кількість днів у звітному році і помножений на кількість фактично відпрацьованих днів, за неповний календарний рік.

Згідно додаткової угоди від 28.12.2012 р. до п. 5.5. вказаного договору вказаного договору № КД-4366 від 01.10.2003 р. були внесені зміни та п. 5.5 викладений у наступній редакції: „У разі невиконання підприємством вимог п. 2.6. цього договору, підприємство компенсує порту втрати у розмірі 15% від вартості комплексу навантажувальних - розвантажувальних робіт у відношенні недостатнього об'єму вантажу, виходячи з середньо дохідної ставки за відпрацьований календарний рік або фактично відпрацьований період, що обчислюється з 1 січня, у з урахуванням п. 8.8. договору. Середньоприбуткова ставка розраховується як відношення доходу, отриманого від навантажувально-розвантажувальних робіт за відпрацьований період, до загальної кількості тон вантажу за цей період".

Як вказує позивач, на виконання вимог Закону України „Про морські порти України", Розпорядження Кабінету Міністрів України № 133-р від 04.03.2013 р. та наказу Міністерства інфраструктури України № 163 від 19.03.2013 р. в Україні проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків щодо них відповідно до розподільчих балансів та утворено ДП „Адміністрація морських портів України". З урахуванням викладеного, позивач стверджує, що права та обов'язки за вищевказаним договором перейшли до нього як правонаступника ДП „Одеський морський торговельний порт".

14.09.2013 р. між позивачем, третьою особою - ДП „Одеський морський торговельний порт" і відповідачем була укладена додаткова угода № КД-4366/11 до вищевказаного договору № КД-4366 від 01.10.2003 р., згідно з якою сторони дійшли згоди у зв'язку з проведеною в Україні реформою у морській галузі, іншими обставинами, викладеними у цій додатковій угоді, про припинення дії вказаного договору № КД-4366 від 01.10.2003 р., укладеного між відповідачем іі Портом, правонаступником прав і обов'язків якого є Адміністрація. При цьому сторони погодили, що договір вважається припиненим з моменту набрання чинності Закону України „Про морські порти України" з 13.06.2013 р.

Поряд з цим в додатковій угоді від 24.09.2013 р. сторони дійшли згоди, що зобов'язання товариства щодо гарантованих об'ємів вантажопереробки, передбачені п. 2.6 договору, у відношенні періоду 2013 р. діють виключно до моменту припинення договору (тобто з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. включно). При цьому гарантований об'єм вантажопереробки за вищезазначений період встановлюється та визначається прямо пропорційно кількості календарних днів у такому періоді, а саме розраховується наступним чином: показник гарантованого об'єму вантажопереробки, передбачений п. 2.6 договору, ділиться на кількість календарних днів у 2013 р. та помножується на кількість календарних днів у періоді з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. включно.

У випадку, якщо показник фактичного об'єму вантажопереробки товариства за період з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. включно буде нижче показника гарантованого об'єму вантажопереробки, розрахованого відповідно до цього пункту даної додаткової угоди, відповідач має компенсувати ДП „Адміністрація морських портів України" втрати в розмірі 15% від вартості комплексу навантажувально-розвантажувальних робіт у відношенні об'єму вантажопереробки, якого бракує, виходячи із середньоприбуткової ставки за вищезазначений період. Середньоприбуткова ставка розраховується як відношення доходу, отриманого відповідачем від навантажувально-розвантажувальних робіт за період з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. включно, до показника фактичного об'єму вантажопереробки відповідача за цей період (п. 4. додаткової угоди).

Так, позивач стверджує, що відповідно до актів приймання-здачі виконаних робіт (наданих послуг) за період з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. відповідачем фактично перевантажено 737093,238 тонн вантажу, а отже не виконано умови п. 2.6 договору (з урахуванням п. 4 додаткової угоди).

Відтак, позивач зазначає, що сума компенсації, що підлягає сплаті відповідачем позивачу у зв'язку з невиконанням п. 2.6 договору, відповідно до п. 4 додаткової угоди за період з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. становить 692 705,80 грн. тому позивач звернувся до господарського суду із відповідним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Новолог" 692 705,80 грн. що складається з штрафу за незалучення гарантованого обсягу вантажу до перевалки за умовами п. 5.5 Договору про надання послуг № КД-4366 від 01.10.2003 р. в розмірі 577254,83 грн. та суми податку на додану вартість (ПДВ), нараховану на суму штрафу в розмірі 115450,97 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтєю 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.04.2014 р., залишеним без змін Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 р. та Постановою Вищого господарського суду України (ВГСУ) від 04.09.2014 р. у задоволенні позову було повністю відмовлено.

Приймаючи вказані рішення у справі суди керувалися тлумаченням умов Договору про надання послуг, за яким обсяг вантажів, яки зберігалися на складах Відповідача, але не були фактично перевалені Відповідачем, можна вважати такими, що залучені до перевалки за умовами Договору.

Не погодившись із зазначеною постановою ВГСУ, Позивачем була подана заява про перегляд постанови Верховним Судом України. Розглянувши заяву Позивача, Верховний Суд України постановив скасувати постанову ВГСУ від 04.09.2014 р. та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції. При цьому Верховний Суд України зазначив, що вантажі, які зберігаються на складах Відповідача не можна вважати такими, що залучені до перевалки за умовами Договору про надання послуг.

Постановою ВГСУ від 17.03.2015 р. у справі, рішення суду першої та апеляційної інстанцій були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду Одеської області. Скасовуючи рішеяня судів у справі, ВГСУ керувався власним висновком про те, що під час розгляду справи господарські суди не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення спору та не пересвідчилися у відповідності дій сторін умовам Договору про надання послуг № КД-4366 від 01.10.2003 р. (зокрема щодо забезпечення Відповідачем гарантованого обсягу вантажопотоку)

Як зазначено вище, первісні позовні вимоги ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП "Адміністрація морських портів України" складали 692705,8 грн. Зазначена сума складається з розміру штрафу, передбаченого п. 5.5 Договору № КД-4366 (577254,83 грн.) та розміру ПДВ (115450,97 грн.), нарахованого Позивачем на вказану суму штрафу.

Проте, нарахування Позивачем 20% ПДВ на суму штрафної санкції не відповідає вимогам чинного законодавства, що було визнано судами усіх інстанцій, та не оскаржувалося Позивачем який визнав відповідні судові рішення в частині відмови в стягненні 115450,97 грн. ПДВ, нарахованого на витребувану суму штрафу.

Щодо питання відсутності підстав для нарахування ПДВ на суму, заявлену до компенсації Позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 185.1. ПК України об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з:

- постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території

України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права

власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на

умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування

лізингоотримувачу/орендарю;

постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території

України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

- ввезення товарів на митну територію України;

- вивезення товарів за межі митної території України;

- постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів

залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Оподаткування ПДВ інших операцій, не включених до вищезазначеного переліку, чинним законодавством України не передбачене.

Відповідно до пункту 14.1.185 ПК України, постачанням послуг визнається будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В той же час, у відповідності до частини 1 статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах : в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 2 статті 217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з частиною 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З вищезазначеного слідує, що сума, яку Позивач вимагає стягнути з Відповідача на підставі пункту 5.5 Договору про надання послуг, є різновидом господарської санкції за порушенню господарського зобов'язання, а не платою за поставку передбачених Договором послуг. Вказана правова природа суми, яку Позивач вимагає стягнути з Відповідача, підтверджується самим Позивачем у його позовній заяві.

У відповідності до наведених вище норм податкового законодавства, сума штрафних господарських санкцій за порушення господарських зобов'язань не є об'єктом оподаткування ПДВ, оскільки не включається до компенсації вартості поставки товарів послуг. Вказаний висновок також підтверджується Узагальнюючою податковою консультацією, затвердженою Наказом Державної податкової служби України № 590 від 06.07.2012 р.

Таким чином, сума, заявлена Позивачем до стягнення з Відповідача, в будь-якому випадку не може бути об'єктом оподаткування ПДВ. З таким висновком погодилися не лише суди усіх інстанцій, але й сам Позивач, в своїй касаційній скарзі, посилається на сталу судову практику з питання нарахування ПДВ на суму штрафу, та фактично відмовляється від вимог щодо стягнення ПДВ в розмірі 115450,97 грн. Аналогічна позиція Позивача підтримана ним в заяві про перегляд судового рішення, поданій до Верховного Суду України.

Отже, сума позовних вимог ДП "Адміністрація морських портів України" на цей час фактично складає 577254,83 грн. та визнається Відповідачем в цьому розмірі.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи відповідачем не було належним чином доведено суду та доказано виконання своїх зобов'язань.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

З огляду на вищевикладені обставини справи, з урахуванням положень чинного законодавства, суд, дійшов висновку часткове обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем позовних вимог, у зв'язку з чим відмовляє в їх задоволенні частково.

Згідно ст. 49 ГПК України, витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Новолог" (65026, м. Одеса, Митна площа, 1, ) на користь Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" ( 01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14, код 38727770) в особі Одеської філії ДП „Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) (65026, м. Одеса, Митна площа, 1, ) штраф за умовами договору про надання послуг №КД-4366 від 01.10.2003р. в розмірі 577254,83грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 11545,10 грн.

3. В іншій частині стягнення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписано 22 травня 2015 р.

Суддя С.В. Літвінов