ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 р. Справа № 923/442/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Задорожної Н.О. при секретарі Івлевій В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Дочірнього підприємства "Ілліч-Агро Донбас" ПАТ "Маріуопольський металургійний комбінат імені Ілліча", м.Маріуполь

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариства "Скадовське хлібоприймальне підприємство", м. Скадовськ

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯР ПОЛЕ", м. Скадовськ

про зобов'язання повернути 5262060 кг пшениці

за участю представників сторін:

від позивача - Меркулова О.В. представник за дов. № 34 від 17.03.2015р.; Танача Ю.А. представник за дов. № 1 від 02.01.2015р.;

від відповідача 1 - Коновалова О.Ю. представник за дов. б/н від 19.05.2015 р., Шеретова О.В. представник за дов. вих. № 22/05-1 від 22.05.2015р.

від відповідача 2 - Шеретова О.В. представник за дов. вих. № 22/05-1 від 22.05.2015р.

в с т а н о в и в:

Сутність справи: Позивач (ДП "Агро Бізнес Донбас" ПАТ "Маріуопольський металургійний комбінат імені Ілліча", Донецька обл., м. Маріуполь, ) звернувся з позовом, в якому просить суд зобов'язати відповідачів (ПАТ "Скадовське хлібоприймальне підприємство", Херсонська обл., м. Скадовськ, (відповідача-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "ЯР ПОЛЕ", м. Київ, (відповідача-2) повернути ДП "Ілліч-Агро Донбас" ПАТ "Маріуопольський металургійний комбінат імені Ілліча" 1285440 кг зерна пшениці V класу та 1268430 кг зерна пшениці VI класу, разом 2553870 кг зерна пшениці.

Заявою від 29.04.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив зобов'язати відповідача-1 повернути 3 199 700 кг. зерна пшениці 6 класу врожаю 2014р. вартістю 9074349 грн., зменшив позовні вимоги до відповідача-2 та просив зобов'язати відповідача-2 повернути позивачу зерно пшениці 5 класу врожаю 2014р. кількістю 1285440 кг (вартістю 3 855 034,56 грн.) та зерно пшениці 6 класу врожаю 2014р. кількістю 776920 кг (вартістю 2 203 345,12 грн.).

Заявою від 15.05.2015р., яка надійшла до суду 18.05.201.5р., позивач збільшив позовні вимоги та просив зобов'язати відповідача -1 повернути позивачу 3 959 580 кг. зерна пшениці 6 класу врожаю 2014р. вартістю 11 229 368.88 грн., зерно пшениці 5 класу врожаю 2014р. кількістю 1 285 440 кг (вартістю 3 855 034,56 грн.), зменшив позовні вимоги до відповідача-2 та просив зобов'язати відповідача -2 повернути позивачу зерно пшениці 6 класу врожаю 2014р. кількістю 17 040 кг (вартістю 48 325,44 грн.).

З врахуванням положень ч. 4 ст. 22 ГПК України зазначені заяви прийняті до розгляду та залучені до матеріалів справи, після чого предметом позову є вилучення зерна пшениці в кількості 5262060 кг, вартістю 15132728 грн. 88 коп., у тому числі: зерно пшениці 5 класу - 1285440 кг (вартістю 3855034,56 грн.), зерно пшениці 6 класу 3976620 кг (вартістю 11277694,32 грн.), з яких просить суд зобов'язати відповідача-1 повернути зерно пшениці 6 класу врожаю 2014 р. в кількості 3959580 кг вартістю 11229368 грн. 88 коп.: зерно пшениці 5 класу врожаю 2014 р. в кількості 1285440 кг вартістю 3855034 грн. 56 коп.; зобов'язати відповідача-2 повернути зерно пшениці 6 класу врожаю 2014 р. в кількості 17040 кг вартістю 48325 грн. 44 коп.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між ним та відповідачем-2 було досягнуто домовленості про надання послуг з перевезення автомобільним транспортом сільськогосподарської продукції, що належить позивачу, за умовами якої відповідач-2 зобов'язується доставити вантаж відповідачу-1 для зберігання. Позивач надав підписані ним договори на адресу представників відповідачів, проте договори не підписані та не повернуті контрагентами. В період з 29.09.2014р. по 21.10.2014р. позивач відправив на адресу відповідача-1 транспортом належним та замовленим відповідачем-2 пшеницю загальною вагою 5 262 060 кг, а саме: пшеницю 5 класу врожаю 2014р. в кількості 1 285 440 кг., пшеницю 6 класу врожаю 2014р. в кількості 3 976 620 кг згідно товарно-транспортних накладних.

Позивач отримав від відповідача - 2: реєстр накладних, за якими зерно вагою 2 708т передано відповідачу-1; товарно-транспортні накладні на перевезення зерна з відмітками відповідача -2 та відповідача-1 про отримання частини майна загальною вагою 2 708т; товарно-транспортні накладні на перевезення зерна з відмітками відповідача-1 та без відміток відповідача-1 про отримання частини майна загальною вагою 2062т; акти прийому-передачі послуг з перевезення зерна загальною вагою 2708,37т від жовтня 2014р на загальну суму 1 354 186 грн..; акти наданих послуг з перевезення зерна загальною вагою 5250,64т за жовтень 2014р. та квітень 2015р. на загальну суму 2 625 320 грн.

Позивач отримав від відповідача - 1: акт наданих послуг №119 від 15.10.2014р. за послуги «приймання пшениці у кількості 3 199,7 т»; акт наданих послуг за квітень №53 від 27.04.2015 за зберігання пшениці загальною кількістю 5 245,02т.

Позивач зазначає, що він не отримав від відповідачів повного пакету документів, що підтверджує виконання ними своїх обов'язків, складські документи на зерно йому не надані.

Надає до матеріалів справи листи направлені ним на адресу відповідача-1 (№120Д/159 від 24.02.2015р., №120Д/234 від 13.03.2015р, №120Д/626 від 15.04.2015р.), відповідача-2 (№120Д/234 від 13.03.2015р., №120Д/650 від 22.04.2015р.), на які відповіді не отримано. Вказує, що відповідачі не повернули йому договори зберігання та надання транспортних послуг (відповідно). Вважає, що відсутність підписаного договору, викладеного у формі єдиного документу вказує на відсутність договірних відносин, а спірне майно знаходиться у відповідачів без достатніх правових підстав та підлягає витребуванню на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

В судовому засіданні уповноважені представники позивача повністю підтримали позовні вимоги.

Відповідач-1 проти позову заперечує з підстав його необґрунтованості та недоведеності належними доказами. Зазначає, що згідно домовленості з позивачем отримав від нього на зберігання в період з 01.10.2014р. по 31.03.2015г зерно пшениці загальною вагою 5 247 020 кг., з яких 3 961 580 кг. зерна пшениці 6 класу та 1 285 440 кг зерна пшениці 5 класу. Зерно надходило до відповідача-1 транспортом відповідача-2. Вказує, що з прийняттям пшениці на зберігання ним видавались складські квитанції. Квитанції належним чином оформлені, зареєстровані в електронній базі даних - Реєстрі складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання. Позивач складські квитанції на руки не отримав, оскільки не забезпечив явку свого уповноваженого представника, як того вимагає законодавство. Вважає, що між сторонами наявні договірні відносити, тому майно отримано та зберігається на договірній основі.

Надав суду складські квитанції на зерно загальною вагою 5 247020 кг, журнал кількісно-якісного обліку хлібопродуктів за приходом на видатками; акт звірки розрахунків на 22.05.2015р. (позивачем не підписаний), сертифікат відповідності послуги із зберігання зерна та продуктів його переробки №5962 від 26.06.2013р., прейскурант цін на послуги зберігання.

В судовому засіданні уповноважені представники відповідача-1 проти позову заперечували з підстав аналогічним у відзиві, вказали на наявність заборгованості позивача за спожиті послуги із зберігання.

Відповідач-2 проти позову заперечує. Вказує, що прийняв від позивача до перевезення зерно пшениці загальною вагою 5 262 060 кг. Зазначає, що послугу він виконав у повному обсязі, вантаж передав відповідачу-1 за товарно-транспортним накладними. Зазначає, що частину вантажу притримував, посилаючись на неналежне виконання позивачем договірного обов'язку з оплати послуг. Надав суду товарно-транспорті накладні на загальну вагу при завантаженні 5 262 060 грн. (залікова вага при розвантаженні 5 247 020 кг) на підставі яких транспортував зерно позивача. Різницю між загальною вагою при завантаженні та при розвантаженні пояснює природними втратами при транспортуванні, які відповідають встановленим.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні просила у позові відмовити, надала пояснення, аналогічні наданим у відзиві.

Розгляд справи відбувався з перервами, які оголошувались до 25 та 26 травня 2015р.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд

встановив:

В період з 29.09.2014р. по 21.09.2014р. позивач передав відповідачу-2 для перевезення на адресу відповідача-1 вантаж - зерно пшениці загальною вагою 5262060кг, а саме: пшеницю 5 класу врожаю 2014р. в кількості 1285440 кг., пшеницю 6 класу врожаю 2014р. в кількості 3976620 кг, що підтверджується товаро-транспортними накладними, належно засвідчені копії яких надано в матеріали справи.

З товаро-транспортних накладних на перевезення вантажу вбачається, що вантажовідправником зерна є ДП "Ілліч-Агро Донбас" (позивач), вантажоодержувачем - ДП «Ілліч-Агро Донбас», замовник (перевізник) ТОВ «Яр Поле» (відповідач-2), пункт розвантаження: Херсонська область, м.Скадовськ, вул.Шевченка, буд.2, що збігається з місцем знаходження та здійснення діяльності відповідача-1 - ПАТ «Скадовське хлібоприймальне підприємство».

Як вбачається з товарно-транспортних накладних в період з 01.10.2014р. по 11.10.2014р. та з 26.03.2015р. по 27.03.2015р., відповідач-1 ПАТ «Скадовське хлібоприймальне підприємство» прийняло від замовника (перевізника) зерно загальною вагою 5 247 020 кг., що останнім не спростовується і підтверджено в наданих поясненнях, письмових належних доказів.

Відповідачем-1 на ім'я позивача виписані складські квитанції №№143 від 01.10.2014р., 145 від 02.10.2014р., №147 від 03.10.2014р. №149 від 06.10.2014р., № 150 від 06.10.2014р., №151 від 06.10.2014р., №152 від 07.10.2014р., №153 від 10.10.2014р., №154 від 10.10.2014р., №155 від 10.10.2014р., № 160 від 13.10.2014р., №305 від 31.03.2015р., №306 від 31.03.2015р. у сукупності на 5 247 020 кг. зерна пшениці, в т.ч.: 6 класу врожаю 2014р. - 3 961 580 кг., 5 класу врожаю 2014р. - 1 285 440 кг.

Позивачем та відповідачем-2 підписані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 03.10.2014р. щодо перевезення 627,057 тон зерна на суму послуг 313 528,50грн.; №2 від 07.10.2014р. щодо перевезення 1 253,47 тон зерна на суму послуг 626 735,00 грн.; №3 від 08.10.2014р. щодо перевезення 564,773 тон зерна на суму послуг 282386,50 грн.; №4 від 09.10.2014р. щодо перевезення 138,02 тон зерна на суму послуг 69010,00 грн.; №5 від 09.10.2014р. щодо перевезення 124,87 тон зерна на суму послуг 62435,00 грн.

Відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем). і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно ст.956 ЦК України товарним складом є організація, яка зберігає товар та

надає послуги, пов'язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності. Товарний

склад є складом загального користування, якщо відповідно до закону, інших нормативно-

правових актів або дозволу (ліцензії) він зобов'язаний приймати на зберігання товари від

будь-якої особи.

Судом встановлено, що відповідач-1 ПАТ «Скадовське хлібоприймальне підприємство» надає послуги, пов'язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності та є товарним складом, що підтверджується Сертифікатом відповідності послуги із зберігання зерна та продуктів його переробки, виданим Державною інспекцією сільського господарства України за № 5962 від 26.06.2013р.

Статтею 957 ЦК України передбачено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Типова форма договору складського зберігання зерна затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2003 р. № 510.

Відповідно до ст.184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Статтею 181 ГК України визначено порядок укладання господарських договорів. Так, господарський договір, за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. 2. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч. 1 ст. 181 ГК України). Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч. 3 ст.181 ГК України).

З огляду на викладене, прийняття товару на зберігання, проставлення підпису на товарно-транспортних накладних підтверджують надання відповіді та згоди відповідачем-1 на пропозицію позивача укласти договір, а отже, додержання порядку укладення договору.

За вказівкою ст.26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» складський документ підтверджує наявність договору складського зберігання зерна.

Як вбачається з наданих суду складських квитанцій, підставою їх видачі є договір складського зберігання №23 від 26.09.2014р.

Позивач стверджує, що підписував договір та надавав його представнику відповідача-2.

Відсутність у сторін примірників договору та ненадання його суду не спростовує факту його укладення. Навпаки, наявність складських квитанцій, рух первинних бухгалтерських документів, листування сторін свідчать про укладення договору складського зберігання.

Дата укладення договору, зазначена в складських квитанціях, хронологічно узгоджується з датами передання майна на зберігання.

Поясненнями представників сторін та матеріалами справи підтверджується факт системного направлення позивачу відповідачем -1 актів надання послуг з посиланням на підставу - договір № 23 від 26.09.2014р. для проведення оплати послуг.

Позивач в своїх листах № 120Д/234 від 13.03.2015р., № 120Д/650 від 22.04.2015р.не

заперечує факту надання послуги зі зберігання, просить відповідача-2 надати складські документи, надати розшифровки вартості послуг та вказує на недоліки первинних бухгалтерських документів (актів виконаних робіт/послуг), складених відповідачем-2 на

виконання укладеного договору.

На підставі викладеного суд робить висновок про наявність договірних відносин між позивачем ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та відповідачем-1 ПАТ «Скадовське хлібоприймальне підприємство», предметом яких є зберігання зерна пшениці, що належить позивачу.

Судом встановлено, що відповідачем-1 в період з 01.10.2014 р. і на момент розгляду справи надаються позивачу послуги зберігання переданого йому зерна у кількості 5247020 кг зерна.

Договір складського зберігання є публічним, що створює обов'язок зберігача надавати послуги необмеженому колу споживачів та на однакових умовах.

Судом встановлено, що вартість послуг відповідача -1 визначається на підставі цін,

затверджених керівником (в матеріалах справи). Надіславши проект договору про надання послуг із зберігання та передачею майна відповідачу-1, позивач прийняв умови публічного договору, а сторонами погоджено їх вартість.

Судом встановлено, що за період з 01.01.2014 по квітень 2015р. вартість наданих послуг відповідача-1 на користь позивача становить 556107,32 грн. з ПДВ.

Таким чином, наданими у справу належними та допустимими доказами, у розумінні приписів ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України доведено, що утримання майна відповідачем-1 здійснюється на підставі договору, тобто на договірних засадах.

Фактично, спір між сторонами ґрунтується на зобов'язанні відповідача-1 видати позивачеві, складські квитанції та кореспондуючому зобов'язанні позивача направити свого уповноваженого представника для отримання складських документів безпосередньо за місцезнаходженням товарного складу, як того вимагає п.1.19, 1.20, 3.5 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого Наказом Мінагрополітики України N198 від 27.06.2003р.

Оцінюючи правовідносини позивача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та відповідача-2 ТОВ «Яр поле», з врахуванням приписів ст. 43 ГПК України, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Загальний порядок укладання господарських договорів (ст.181 ГК України) допускає укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В судовому засіданні представник позивача визнала факт домовленостей про надання послуг з перевезення за ціною 500 грн. за тону вантажу. Вартість послуг підтверджується також поясненнями представника відповідача-2 та матеріалами справи (актами виконаних робіт, підписаними сторонами, № 1 від 03.10.2014р., № 2 від 07.10.2014р., № 3 від 08.10.2014р., № 4 від 09.10.2014р., № 5 від 09.10.2014р.).

Вартість послуг відповідача-2 ТОВ «Яр поле» за перевезення зерна позивача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» склала

2 625 320 грн.

Відтак, суд робить висновок про укладення сторонами договору перевезення вантажу.

Вимоги про зобов'язання відповідача-2 повернути 17 040 кг. зерна є спором про нестачу в межах договірних відносин з перевезення.

Відповідно до ст.1212 ЦК Кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11,

частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205,

частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальні положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужують застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах. Повернення виконаного однією із сторін у зобов'язання здійснюється не у зв'язку із зобов'язанням, а у зв'язку із виконанням, що виходить за межі певного зобов'язання.

Таким чином, отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Докази припинення договірних зобов'язань в матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на викладене, господарський суд визнає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав, його позов не ґрунтується на законі, отже задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 29.05.2015 р.

Суддя Н.О. Задорожна