КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа№ 910/21671/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Рудченка С.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання: Степанець О.В.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2, паспорт серії № СМ 507065,

ОСОБА_3 довіреність б/н від 21.11.2014 р.

від відповідача - Чепусов Ю.А., довіреність б/н від 16.02.2015 р.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія "ТАКО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року

у справі №910/21671/14 (Суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія "ТАКО"

про стягнення 264 163, 72 грн.

ВСТАНОВИВ:

ФО - П ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" про стягнення 264 163,72 грн.(а.с. 6-19).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року по справі №910/21671/14 позов задоволено частково. (а.с. 192-196).

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, ПрАТ "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року у справі №910/21671/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушенням або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справи між суддями від 21 квітня 2015 року, апеляційну скаргу ПрАТ "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року по справі №910/21671/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Рудченко С.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено справу № 910/21671/14 до розгляду на 19 травня 2015 року.

13 травня 2015 року через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просить апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" в судовому засіданні 19 травня 2015 року надав суду свої пояснення, в яких підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року у справі №910/21671/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 19 травня 2015 року представники позивача надали суду свої пояснення, в яких заперечували проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 24 березня 2015 року у справі №910/5051/15-г без змін.

Згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

29 серпня 2013р. між Приватним акціонерним товариством «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) укладено договір транспортного перевезення, відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати замовнику послуги з транспортного перевезення вантажу - зерно сої, зерно кукурудзи, мінеральні добрива та вода транспортом марки КАМАЗ, ДАФ, кількість 3 машини, на пальному виконавця. (а.с. 29-30).

Відповідно до цього договору територія надання послуг - Житомирська, Київська, Черкаська та Вінницька обл., маршрути визначаються в товарно-транспортних накладних або подорожніх листах. (п. 1.2. договору).

Пунктами 2.1-2.3. договору сторони погодили, що ціна послуг залежить від кілометражу, що проходить автотранспорт виконавця за кожною товарно-транспортною накладною або подорожнім листом.

Між сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 01.10.2013р. до договору, відповідно до якої п. 2.2. договору викладено в наступній редакції: «2.2. Вартість перевезення 1т становить 81, 16 грн. без ПДВ». (а.с. 31).

Згідно п. 2.5. договору оплата наданих послуг здійснюється перерахуванням грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця в термін не більш 10 банківських днів з дати підписання акту передачі-приймання наданих послуг.

Термін виконання послуг встановлюється з 10.09.2013р. до 31.12.2013р. і остаточно уточнюється замовником протягом дії договору, в залежності від погодних умов (п. 4.1. договору).

Договір згідно п. 7.1. набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013р.

Згідно товарно-транспортних накладних, які містяться в матеріалах справи та акту передачі-приймання робіт від 30.12.2013 року який підписаний уповноваженими представниками обох сторін, стверджується факт виконання позивачем послуг транспортного перевезення за період з 10.10.2013 року по 11.12.2013 року за договором від 29.08.2013 року на загальну суму 252 684,70 грн. (а.с. 46-103).

На виконання умов договору відповідач сплатив 48 081 грн. 84 коп., що підтверджується виписками по рахунку позивача ( а.с. 35-40)

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором перевезення, а відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання з оплати наданих послуг та має перед позивачем заборгованість у сумі 184 000,00 грн., з урахуванням часткової оплати. В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем вказаної заборгованості.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що товарно-транспортні накладні не мають обов'язкових реквізитів - посад осіб, відповідальність за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистих підписів або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, такі накладні не можуть бути прийняті в якості належного та допустимого доказу, а факт укладення Договору є, відповідно, недоведеним.

Це твердження спростовується наявними в матеріалах справи копій товарно-транспортних накладних за період 09.10.2013 року по 10.12.2013 року в кількості 113 штук, оформлені відповідно до типової форми товарно-транспортних накладних № 1-ТН, затвердженої наказом Мінтрансу, Мінстату України 29.12.1995 року №488/346.

19 травня 2015 р., в судовому засіданні колегія суддів оглянула оригінали товарно-транспортних накладних за період 09.10.2013 року по 10.12.2013 року в кількості 113 штук. Вказані накладні є номерними виготовленими відповідачем т.я. на них типографським способом зазначено реквізити відповідача ( найменування, адреса, номер рахунку. МФО код), крім того на них міститься відтиск штампу відповідача із зазначенням тих же даних та структурного підрозділу. На звороті ТТН є відтиск штампу на якому значиться дата, журнал форми № 28, автомобіль, поклажодавець, вага та підпис вагаря.

Факт укладення договору від 29 серпня 2013р. та його виконання підтверджується також фактом оплати відповідачем «за послуги транспортного перевезення, зг. дог. від 29.08.2013 р.», що підтверджується виписками по рахунку позивача ( а.с. 35-40) та рішенням Господарського суду Київської області від 02.12.2014 року та Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 року, згідно яких договір транспортного перевезення від 29.08.2013 року визнано дійсним (а.с. 163-176).

Згідно з положеннями ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення суми основного боргу в розмірі 184 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позивної давності позивачем не пропущено і його порушене право підлягає захисту.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. ст. 260, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 315 Господарського кодексу України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як свідчать матеріали справи, а саме, наявний акт приймання-передачі робіт від 30.12.2013 року підтверджує, що право на позов у позивача виникло 16.01.2014 року. (а.с.32)

Відповідач вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу за договором та перериває строк позовної давності, а саме: 31.10 2013, 25.11.2013, 09.12.2013 та останню 11.04.2014 року, якими частково сплачував за послуги транспортного перевезення ( а.с. 35-40). Так згідно банківської виписки №16566 відповідач 11.04.2014 перерахував позивачу у сумі 20 602,86 грн., «Оплату за послуги транспортного перевезення, зг. дог. від 29.08.2013 р.» (а.с. 39). Отже, строк позовної давності починається заново 11.04.2014 року, а закінчується 11.10.2014 року.

З позовом позивач звернувся до господарського суду 08.10.2014 року.

Отже строк позовної давності позивачем не пропущено і його порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором перевезення у розмірі 184 000,00 грн. підлягають задоволенню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з ПрАТ "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 пені, 3% річних та інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі зазначено, що вимоги про стягнення обрахованих сум пені в розмірі 12 688 грн. 70 коп. є необґрунтованими.

З таким твердженням неможливо погодитись з урахуванням наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Згідно п. 5.1. договору у випадку прострочення оплати послуг, що виконані виконавцем, замовник сплачує виконавцю штрафні санкції у вигляді пені в розмірі облікової ставки НБУ, що нараховується на суму боргу, за весь період прострочення оплати.

Отже, умовами Договору сторони передбачили строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, який відповідає вимогам частини шостої статті 232 ГК України.

Посилання апелянта щодо неправильного застосування положень частини шостої статті 232 ГК України та відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за період прострочення зобов'язання зі сплати послуг понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано, є необґрунтованим і помилковим.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі №3-53гс15 (№ 910/6379/14).

Відповідно до статті 111 28 Господарського процесуального кодексу України : «Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.»

Отже позовні вимоги в частині стягнення 12 688,70 грн. пені у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати наданих послуг на підставі ст. 230 ГК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим, позов в частині стягнення 3 % річних у сумі 4 130,35 грн. та інфляційних втрат у розмірі 23 344,67 грн. обґрунтований та підлягає задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Провівши повторний розрахунок суми пені та інфляційних втрат за допомогою «калькулятора підрахунку ЛІГА:ЗАКОН», колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила, що Господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку, що сума інфляційних втрат становить 23 344 грн. 67 коп., пені становить 12 688,70 грн.

Решта доводів скаржника, викладені у апеляційній скарзі зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи, натомість обґрунтованих доводів про порушення судом норм процесуального права та матеріального права скаржником суду апеляційної інстанції не наведено.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року по справі № 910/13029/14 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" на рішення Господарського міста Києва від 23 березня 2015 року по справі № 910/21671/14 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України розподілити пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія "ТАКО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року у справі №910/21671/14 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2015 року у справі №910/21671/14 залишити без змін.

3.Справу № 910/21671/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді С.Г. Рудченко

О.В. Агрикова