РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2015Справа №910/29105/14

За позовомДержавного підприємства «Національний культурно-мистецький та музейний комплекс «Мистецький арсенал»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Київське міське спеціальне науково-реставраційне проектно-виробниче управління»
простягнення 282 198,08 грн.
Головуючий суддя Босий В.П.

Судді: Підченко Ю.О.

Стасюк С.В.

Представники сторін:

позивача:Івченко-Шавула Т.А.
відповідача: Король М.І., Вінніченко Т.В., Сьомошкін П.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Національний культурно-мистецький та музейний комплекс «Мистецький арсенал» (надалі - «Підприємство») звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське міське спеціальне науково-реставраційне проектно-виробниче управління» (надалі - «Товариство») про стягнення 282 198,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору оренди №01/08/11-0 від 01.08.2011 р. позивач передав у тимчасове користування елементи будівельних інвентарних риштувань, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по внесенню орендної плати не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 216 472,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 46 676,54 грн. та 3% річних у розмірі 19 049,54 грн. за порушення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.12.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 26.01.2015 р.

23.01.2015 р. відповідачем до канцелярії суду подані заперечення на позовну заяву, в яких відповідач вказував на те, що передане за договором оренди №01/08/11-0 від 01.08.2011 р. майно було повернуто відповідачу згідно акту прийому-передачі елементів будівельних риштувань від 11.11.2011 р. Крім того, відповідач стверджував, що такі пункти акту прийому-передачі від 01.07.2011 р. як «влаштування риштувань» та «риштування будівельні» не могли бути передані йому, оскільки не являються майном (матеріально-речовими цінностями).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 16.02.2015 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача та невиконанням вимог ухвали суду.

10.02.2015 р. представником позивача до канцелярії суду подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив суд окрім раніше заявлених позовних вимог, зобов'язати відповідача повернути передане за договором №01/08/11-0 від 01.08.2011 р. майно в повному обсязі або компенсувати вартість неповернутого майна у розмірі 519 596,00 грн.

Пунктом 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Суд відзначає, що вказана заява позивача про уточнення позовних вимог за своєю правовою природою є окремим позовом, а з урахуванням того, що до поданої заяви позивачем не було додано документів, зазначених у статті 57 Господарського процесуального кодексу України, вона залишається судом без розгляду та приєднується до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.02.2015 р. судом оголошувалась перерва на 16.03.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2015 р. вирішено розгляд справи здійснювати колегіально у складі трьох суддів.

Розпорядженням в.о. Голови господарського суду міста Києва від 16.03.2015 р. для здійснення колегіального розгляду справи визначено наступних суддів: Босий В.П. (головуючий), судді Стасюк С.В., Підченко О.Ю.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2015 р. справу прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 20.04.2015 р.

В судовому засіданні 20.04.2015 р. судом оголошувалась перерва на 18.05.2015 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвал суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала повністю.

Представники відповідача в судове засідання з'явилися, надали письмові додаткові пояснення, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2011 р. між Підприємством (орендодавець) та Товариством (орендар) було укладено договір оренди №01/08/11-0 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору орендодавець в порядку та на умовах, передбачених цим договором, передає у тимчасове платне користування елементи будівельних інвентарних риштувань (майно), а орендар приймає майно та здійснює оплату за користування.

Згідно з п. 2.1 Договору передача майна в оренду здійснюється на підставі акту прийому-передачі, в якому зазначається конкретний перелік та найменування майна, що передається, та який є невід'ємною частиною цього договору.

За змістом п. 2.2 Договору майно вважається переданим орендареві з моменту підписання та скріплення печатками сторін акту, визначеного п. 2.1 договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що майно передається у кількості та комплектності, яка визначається під час передачі орендарю та фіксується в акті прийому-передачі.

Відповідно до п. 4.3 Договору орендна плата сплачується рівними частинами помісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітним.

На виконання умов Договору згідно акту прийому-передачі будівельних риштувань від 01.07.2011 р. позивач передав, а відповідач прийняв риштування безболтові трубчасті в кількості та комплектності з наступних елементів:

- влаштування риштувань 1781 кв.м;

- настили дерев'яні 1200 шт.;

- риштування будівельні 604 кв.м;

- риштування трубчасті Л-17Б 72 шт.;

- риштування трубчасті Л-1Б 462 шт.;

- риштування трубчасті Л-2Б 13 шт.;

- риштування трубчасті Л-4Б 47 шт.;

- риштування трубчасті Л-6 1314 шт., а всього передано 3 145 кв.м.

11.11.2011 р. за актом прийому-передачі елементів будівельних риштувань відповідачем було повернуто частину переданого майна, а саме: настили дерев'яні 1200 шт.; риштування трубчасті Л-17Б 72 шт.; риштування трубчасті Л-1Б 462 шт.; риштування трубчасті Л-2Б 13 шт.; риштування трубчасті Л-4Б 47 шт.; риштування трубчасті Л-6 1314 шт.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті орендних платежів на підставі Договору, у зв'язку з чим позивач вказує на існування у відповідача заборгованості у розмірі 216 472,00 грн.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи (актом прийому-передачі будівельних риштувань від 01.07.2011 р.) підтверджується факт передачі позивачем та прийняття відповідачем в оренду майна загальною площею 3 145 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.3 Договору орендна плата сплачується рівними частинами помісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітним.

За змістом п. 10.4 Договору строк дії договору розпочинається 01.07.2011 р. та припиняється 31.12.2011 р.

Відповідачем було повністю оплачено вартість орендованого майна за період з липня по вересень 2011 року на суму 231 471,84 грн., а також частково за жовтень 2011 року на суму 15 000,00 грн.

В той же час, як підтверджується матеріалами справи та не заперечується представниками сторін 11.11.2011 р. за актом прийому-передачі елементів будівельних риштувань відповідачем було повернуто частину переданого майна, а саме: настили дерев'яні 1200 шт.; риштування трубчасті Л-17Б 72 шт.; риштування трубчасті Л-1Б 462 шт.; риштування трубчасті Л-2Б 13 шт.; риштування трубчасті Л-4Б 47 шт.; риштування трубчасті Л-6 1314 шт.

Претензією №1449 від 16.12.2011 р. у зв'язку з частковим повернення відповідачем майна за Договором, Підприємство вимагало у строк до 20.12.2011 р. здійснити розрахунки за користування з 11.11.2011 р. неповернутою частиною риштувань площею 2 385,00 кв.м на загальну суму 97 308,00 грн.

Таким чином, грошове зобов'язання відповідача за Договором в частині оплати вартості користування майном за період з жовтня по грудень (з урахуванням часткового повернення майна за актом від 11.11.2011 р.) мало бути виконане Товариством до 20.12.2011 р.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Твердження відповідача про те, що передані за актом прийому-передачі від 01.07.2011 р. влаштування риштувань та риштування будівельні не являються майном (матеріально-речовими цінностями), а відтак не могли бути повернуті на користь позивача судом не приймаються до уваги з огляду на таке.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір та акт прийому-передачі будівельних риштувань від 01.07.2011 р. підписаний відповідачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такому договорі та акті.

Більш того, вартість договору згідно приписів 4.1 була визначена з розрахунку на 1 кв.м. переданого майна, що знайшло своє відображення у підписаному уповноваженими представниками акті прийому-передачі будівельних риштувань від 01.07.2011 р.

Таким чином, станом на момент підписання вказаних Договору та акту, відповідач погодився із тим, що влаштування риштувань та риштування будівельні є самостійними складовими переданого позивачем майна, визначив його площу та прийняв у своє користування.

Відтак, Товариством вказане порушення умов Договору не спростоване, належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання ним зобов'язання щодо перерахування на користь відповідача плати за користування орендованим майном за жовтень-грудень 2011 року до 20.12.2011 р. суду не надано.

Згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості орендованого майна сплив 20.12.2011 р., а тому з 21.12.2011 р. розпочався перебіг позовної давності за спірним зобов'язанням, а 21.12.2014 р. строк позовної давності сплив.

Позовна заява подана суду 25.12.2014 р., тобто після спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

23.01.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подане клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами та відсутні поважні причини його пропуску, то за таких обставин у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу необхідно відмовити.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 46 676,54 грн. та 3% річних у розмірі 19 049,54 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу у зв'язку із спливом строку позовної давності, то згідно ст.ст. 258, 266, 267 Цивільного кодексу України та враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, підстави для задоволення позову в частині стягнення пені у суду відсутні.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Національний культурно-мистецький та музейний комплекс «Мистецький арсенал» необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Державного підприємства «Національний культурно-мистецький та музейний комплекс «Мистецький арсенал» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.05.2015 р.

Головуючий суддя В.П. Босий

Судді Ю.О. Підченко

С.В. Стасюк