ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Справа № 922/261/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Бондаренко В.П. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1827 Х/1-6) на рішення Господарського суду Харківської області від 02 березня 2015 року по справі № 922/922/261/15

за позовом Фізичної особи - підприємця Стовпівського О.А., смт. Котельва, Полтавська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс", м. Зміїв, Харківська область

про стягнення 270000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ФОП Стовпівський О.А., звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд, з урахуванням зменшених позовних вимог, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки молока №28/12-12 від 28.12.2012 р. у сумі 265300,00 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати в розмірі 14000,00 грн., витрачені на отримання правової допомоги та 5680,00 грн. зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02 березня 2015 року у справі № 922/261/15 (суддя Сальнікова Г.І.) позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" на користь Фізичної особи-підприємця Стовпівський О.А. заборгованість в розмірі 265300,00 грн. та судовий збір у розмірі 5680,00 грн. В решті позову відмовлено. В задоволенні клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 02 березня 2015 року у справі № 922/261/15 змінити, розстрочити сплату боргу у відповідності до статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що причиною виникнення заборгованості відповідача перед позивачем стала ситуація, яка склалась на Донбасі, так як основним ринком збуту молочної продукції були Луганська та Донецька області, відповідно знизились об'єми постачання та утворилась заборгованість за поставлений товар. Вважає, що одноразове стягнення боргу з відповідача приведе до банкрутства підприємства, у зв'язку з чим просить надати розстрочку виконання судового рішення.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 18 травня 2015 року, у зв'язку із відпусткою судді Івакіної В.О., для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Бондаренко В.П., суддя Камишева Л.М.

У призначене судове засідання представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення, які міститься в матеріалах справи (т. 3 а.с.11,12).

18 травня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із виїздом за межі України його представника (вх. 7723).

Колегія суддів відхиляє зазначене вище клопотання виходячи з того, що позивач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника або прийняти участь особисто. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України).

Крім цього, за приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду справи, приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, колегія суддів не оцінює вказану обставину як підставу для відкладення розгляду справи.

Таким чином, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи встановлений процесуальним законом строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Пункт 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини другої статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як убачається із матеріалів справи, 28 грудня 2012 року між ФОП Стовпівським О.А. (Постачальник) та ТОВ "С-Транс" (Покупець) укладений договір поставки молока № М28/12-12 (т. 1 а.с. 12-13).

Згідно п.1.1 Договору Постачальник зобов'язується передати Покупцю товар партіями, в обумовлений цим договором термін, молоко охолоджене, яке за якістю відповідає вимогам ДСТУ 3662-97 "молоко коров'яче незбиране. Вимоги по закупівлі іменоване надалі товар, а Покупець зобов'язується прийняти і сплатити цей товар на умовах договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору, поставка товару здійснюється партіями, автотранспортом Покупця або Постачальника відповідно до домовленості сторін та правил "Інкотермс" (СРТ перевезення сплачено до).

Відповідно до п. 2.4. Договору, Постачальник на кожну партію товару зобов'язаний видати представнику Покупця наступні супровідні документи: видаткову накладну, товарно-транспортну накладну на кожну партію; підсумкову податкову накладну один раз на місяць.

Згідно п. 4.1 Договору, Покупець оплачує товар за договірними цінами, діючими на момент відвантаження партії товару.

Ціна на молоко, що поставляється, визначається протоколом узгодження ціни, про зміну ціни Постачальник повинен повідомити не менш ніж за 14 календарних дні. У разі не згодою з новою ціною Покупець має право не підписувати нову специфікацію та відмовитися від поставки.

Відповідно до п. 5.1 Договору, розрахунок за поставлену партію товару здійснюється в безготівковій (готівковій) формі за кожну поставку в строк до Зх днів.

Позивач свої зобов'язання за Договором виконав належним чином, передав відповідачу товар, отримання якого підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями спеціалізованих товарних накладних, товарно-транспортних накладних (т. 1 а.с.73, 75, 77-112, 120-,122,124-173, 186, 188, 190-202, 20-211, 213-224, т. 2 а.с. 1-36, 66, 68,70-103, 110, 112, 114-156, 166, 168-209), що також підтверджується підписом уповноваженої особи на вищезазначених первинних документах за довіреностями, а також не заперечується відповідачем.

Порядок використання доручень регулюється Наказом Мінфіну України № 99 від 1 травня 1996 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих та використаних доручень на отримання цінностей (зареєстроване у Мін'юсті України 12 червня 1996 року №293/1318).

Відповідно до вимог вказаної Інструкції забороняється відпускати товар у разі пред'явлення доручення, яке видано з порушенням встановленого порядку заповнення, тим більше, зовсім без доручень.

Довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей.

В матеріалах справи наявні довіреності на отримання від ФОП Стовпівського О.А. товару за договором поставки молока №28/12-12 від 28 грудня 2012 року, які оформлені належним чином ( т. 1 а.с. 72, 119, 185, 208, т. 2 а.с. 65, 109, 165).

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідач не в повному обсязі розрахувався з позивачем за отриманий товар, у зв'язку з чим має заборгованість перед ним у розмірі 270000,00 грн., що також підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2014 року по 10.12.2014 рік між ТОВ "С-Транс" і ФОП Стовпівським О.А. за договором № М28/12-12 від 28.12.2012 року, підписаний та скріплений печатками уповноваженими представниками сторін Договору (т. 1 а.с.14-16), а також наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень (т. 1 а.с. 27-49,113-118, 174-184, 202-207, т. 2 а.с. 37-60, 104-108, 137-164,210-217).

У зв'язку з частковою оплатою боргу відповідачем на суму 4700,00 грн. (платіжне доручення № 17 від 22.01.2015 р. т. 1 а.с. 26), борг відповідача перед позивачем складає 265300,00 грн., у зв'язку з чим позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного договору між сторонами, не оплатив в повному обсязі вартість товару, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем, з урахуванням її часткового погашення в сумі 265300,00 грн.

Застосовуючи до спірних правовідносин приписи статей 530, 599, 610, 612, 629, 692 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог на суму 265 300,00 грн.

На підставі статті 121 Господарського процесуального кодексу України відмовив у наданні відповідачу розстрочки виконання рішення, та враховуючи вимоги статті 44 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд залишив без задоволення позов в частині стягнення з відповідача витрат за юридичні послуги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Зобов'язанням, відповідно до пунктів 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить ст. 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач, в порушення умов укладеного договору, розрахувався за отриману продукцію не в повному обсязі, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась непогашена заборгованість в розмірі 265300,00 грн., про що також не заперечується відповідачем.

Доказів протилежного відповідачем ані суду першої інстанції, ані колегії суддів апеляційної інстанції, відповідачем не надано.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Беручи до уваги викладені обставини, враховуючи, що відповідачем сума основного боргу визнається, доказів погашення заборгованості за договором № М28/12-12 від 28.12.2012 року останній не надав, а також враховуючи, що згідно статті 526 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, суд першої інстанції правомірно визнав позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 265 300,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої щодо відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за юридичні послуги у розмірі 14000,00 грн., у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що Мухитдинов Р.Д. є адвокатом.

Під час здійснення судового провадження, відповідач, не заперечуючи наявність боргу, звернувся до суду першої інстанції із клопотання про надання йому розстрочки виконання рішення.

В обґрунтування вказаного клопотання, відповідач послався на те, що причиною виникнення заборгованості ТОВ «С-Транс» перед ФОП Стовпівським О.А. стала ситуація, яка склалась на Донбасі, так як основним ринком збуту молочної продукції були Луганська та Донецька області, відповідно знизились об'єми постачання та утворилась заборгованість за поставлений товар. Вважає, що одноразове стягнення боргу з відповідача приведе до банкрутства підприємства та звільнення більше 300 працівників.

Як було зазначено в цій постанові, рішенням місцевого господарського суду у даній справі в надані розстрочки відмовлено.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення виходив з того, що заявником не наведені переконливі доводи щодо наявності виняткових конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення суду про стягнення суми боргу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Тобто, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця норма закону не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

В основу судового рішення про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання. З цією метою, під час вирішення питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення суди повинні врахувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи; законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Статтею 42 Господарського кодексу України передбачено, що господарська діяльність це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Колегія суддів зазначає, що важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

Окрім того, частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, надання відстрочки на підставі тяжкого фінансового стану боржника не може вважатися підставою для застосування положень статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання відповідача на ситуацію, яка склалась у Донбасі, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки за змістом статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Такий сертифікат в матеріалах справи відсутній.

Враховуючи те, що відповідачем не наведено переконливих доводів щодо наявності виняткових обставин у розумінні статті 121 Господарського процесуального кодексу України, які б тягли за собою необхідність розстрочки виконання рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків Господарського суду Харківської області, викладених у рішенні від 02 березня 2015 року у цій справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02 березня 2015 року у справі №922/261/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 22.05.2015р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Бондаренко В.П.

Суддя Камишева Л.М.