РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2015 р. Справа № 11/149/2011/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демянчук Ю.Г.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання Лелех І.Ю.

за участю представників:

позивача - Кириченко О.В. довіреність № 361 від 26.12.2014р.

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - Лисенко Я.О. довіреність № 29-12/1 від 29.12.2014р.

третьої особи - Бартащук О.І. довіреність № 02-15/174 від 06.05.2015р.

прокуратури - Марщівська О.П. посвідчення № 019161 від 30.07.2013р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції із Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області апеляційну скаргу відповідача 2 - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2012р. у справі №11/149/2011/5003

за позовом Заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати функції в спірних правовідносинах - Фонду державного майна України, м. Київ

до Хмільницької міської ради, м. Хмільник, Вінницька область, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", м.Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Дочірнє підприємство "Клінічний санаторій "Хмільник" ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", м. Хмільник, Вінницька область

про визнання частково недійсним рішення, скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом до Хмільницької міської ради, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Дочірнє підприємство "Клінічний санаторій "Хмільник" ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 117 від 08.06. 1999 р. у частині щодо оформлення права власності на будівлі санаторію "Хмільник", скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на нього за державою.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач позивається на те, що будь-яке майно, яке за час існування Союзу РСР було передано, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Передача майна у відання не є передачею майна у власність, отже, відповідач-2 неправомірно набув право власності на спірне майно.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 07.08.2012р. у справі №11/149/2011/5003 (судді - Маслій І.В., Стефанів Т.В., Тварковський А.А.) позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 08.06.1999 № 117 у частині щодо оформлення права власності на будівлі санаторію «Хмільник», зокрема, п. 4.1., яким оформлено право власності на споруду центрального головного входу санаторію (№ 1), п. 4.2 - на споруду теплиць (№ 23), п. 4.3. - на будівлю курортного залу (№ 16), п. 4.4. - на будівлю лікувального корпусу (№ 14), п. 4.5. - на споруду котельні (№ 10), п. 4.6. - на будівлю спального корпусу № 3 (№ 5а), п. 4.7. - на будівлю спального корпусу № 2 (№ 5), п. 4.8. - на будівлю їдальні (№ 13), п. 4.9. - на будівлю спального корпусу №1 (№4), п. 4.11. - на будівлю їдальні № 1 (№ 13), 4.12. - на будівлю спального корпусу № 5 (№ 8), п. 4.13. - на будівлю спального корпусу № 6 (№ 7), п. 4.14. - на будівлю платної поліклініки (№ 10), п. 4.15. - на будівлю адміністративного корпусу (А), п. 4.16. - на будівлю спального корпусу № 4 (№ 6), п. 4.18. - на будівлю спального корпусу № 8 (№ 12), п. 4.19. - на будівлю спального корпусу № 9 (№ 11), п. 4.20. - на будівлю павільйону по наданню платних послуг нетрадиційного лікування (№ 55), п. 4.21. - на будівлю спального корпусу № 7 (№ 9), п. 4.22. - на будівлю адміністративного будинку (№ 3), п. 4.23. - на споруду приймального відділення (№ 2), п. 4.24. - на будівлю поліклініки (№ 15), п. 4.25. - на споруду майстерні (№ 25), п. 4.26. - на споруду кіоску, п. 4.27 - на споруди водонапірних башт (№ 37, 49), п. 4.28. - на споруди, збудовані господарським способом, зокрема: будівлю переговорного пункту (№ 21), споруду ізолятора (№ 24), споруду хлораторної (№ 47), споруди трансформаторних підстанцій ЗТП - 295, ЗТП - 31, ЗТП - 402, ЗТП - 296 (№ 52), споруду під склад (№ 40), будівлі складу (В,Г,Д), лабораторний корпус (А). Визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на будівлі та споруди санаторію "Хмільник", розташовані за адресою: Вінницька область, м. Хмільник, вул. Курортна, 2, а саме: споруду центрального головного входу санаторію (№ 1), споруди теплиць (№ 23), будинку культури (№ 16), будівлю лікувального корпусу (№ 14), споруду котельні (№ 19), будівлю спального корпусу № 3 (б/н), будівлю спального корпусу № 2 (№ 5), будівлю їдальні № 2 (№ 13), будівлю спального корпусу №1 (№4), на будівлю їдальні № 1 (№ 18), будівлю спального корпусу № 5 (№ 8), на будівлю спального корпусу № 6 (б/н), будівлю спального корпусу № 4 (№ 6), будівлю спального корпусу № 8 (№ 12), на будівлю спального корпусу № 9 (№ 11), будівлю павільйону по наданню платних послуг нетрадиційного лікування (№ 55), будівлю спального корпусу № 7 (№ 9), будівлю адміністративного будинку (№ 3), споруду приймального відділення (№ 2), будівлю поліклініки (№ 15), споруду майстерні (№ 25), споруду кіоску (№ 64), споруди водонапірних башт (№ 37, 49), споруди, збудовані господарським способом, зокрема: будівлю переговорного пункту (№ 21), споруду ізолятора (№ 24), споруду хлораторної (№ 47), споруди трансформаторних підстанцій ЗТП -295, ЗТП - 31, ЗТП - 402, ЗТП - 296 (№ 52), склад (№ 40)". В решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим у справі судовим рішенням, відповідач 2 - Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2012 р. та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач - Фонд державного майна України у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2012 р. у справі № 11/149/2011/5003 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" - без задоволення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Дочірнє підприємство "Клінічний санаторій "Хмільник" ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у відзиві на апеляційну скаргу просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2012 р. у справі № 11/149/2011/5003 повністю та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.11.2013 р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2013 р., у справі № 11/149/2011/5003 призначено комплексну будівельно-технічну та економічну судову експертизу, а провадження у справі зупинено до закінчення проведення судової експертизи і отримання висновку судового експерта.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 р. поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду, оскільки на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшли висновки експерта за результатами проведення комплексної будівельно-технічної та економічної судових експертиз, разом з матеріалами справи у 5-ти томах.

З висновка експерта № 9/10/14-21 від 26.12.2014 р. за результатами проведення судової-будівельної експертизи в складі проведення комплексної експертизи вбачається, що він стосується характеру та якості здійснення відповідачем поліпшень на будівлі санаторію "Хмільник", а тому не спростовує доводи позивача щодо належності спірного майна державі.

Розпорядженням керівника апарату суду № 01-07/46 від 10 березня 2015 року у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) по справі Сініциної Л.М. призначено повторний автоматичний розподіл справи № 11/149/2011/5003, відповідно до якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Демянчук Ю.Г., суддя Гулова А.Г., суддя Олексюк Г.Є.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23 березня 2012 року № 6, рішення може прийматися тільки тим суддею (суддями), який брав участь у розгляді справи з його початку. В разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи, з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді, слід починати спочатку. При цьому, заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги з початку.

Ухвалами суду від 10.03.2015р., 02.04.2015р., 23.04.2015р. в порядку ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладався.

Повноважний представник відповідача-1 у судове засідання 21.05.2015 р. не з'явився, натомість надіслав суду лист (вх. №12307/15) про розгляд справи без участі його представника, в якому також зазначив, що заперечує проти заявлених позовних вимог.

В судове засідання з'явився прокурор, представники скаржника, позивача та третьої особи, які надали суду усні пояснення по суті доводів та заперечень, викладених відповідно в апеляційній скарзі та у відзивах на неї.

Згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України явка в судове засідання - це право, а не обов'язок сторін, справа може розглядатися без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Тому, з урахуванням наявних у справі доказів, судова колегія визнала можливим розглянути справу у відсутності осіб, повідомлених належним чином.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва № 1971 від 23.12.1991 зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234350 грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Згідно з актом від 24.01.1992 на підставі Постанови Президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 "Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" у власність останнього було передано майно територіальних санаторно-курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку, тощо.

08.06.1999 р. відповідачем-1 прийнято рішення № 117 про оформлення права колективної власності на будівлі санаторію "Хмільник" за акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Зокрема, п. 4.1. рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 08.06.1999 № 117 оформлено право власності на споруду центрального головного входу санаторію (№ 1), п. 4.2 - на споруду теплиць (№ 23), п. 4.3. - на будівлю курортного залу (№ 16), п. 4.4. - на будівлю лікувального корпусу (№ 14), п. 4.5. - на споруду котельні (№ 10), п. 4.6. - на будівлю спального корпусу № 3 (№ 5а), п. 4.7. - на будівлю спального корпусу № 2 (№ 5), п. 4.8. - на будівлю їдальні (№ 13), п. 4.9. - на будівлю спального корпусу №1 (№4), п. 4.11. - на будівлю їдальні № 1 (№ 13), 4.12. - на будівлю спального корпусу № 5 (№ 8), п. 4.13. - на будівлю спального корпусу № 6 (№ 7), п. 4.14. - на будівлю платної поліклініки (№ 10), п. 4.15. - на будівлю адміністративного корпусу (А), п. 4.16. - на будівлю спального корпусу № 4 (№ 6), п. 4.18. - на будівлю спального корпусу № 8 (№ 12), п. 4.19. - на будівлю спального корпусу № 9 (№ 11), п. 4.20. - на будівлю павільйону по наданню платних послуг нетрадиційного лікування (№ 55), п. 4.21. - на будівлю спального корпусу № 7 (№ 9), п. 4.22. - на будівлю адміністративного будинку (№ 3), п. 4.23. - на споруду приймального відділення (№ 2), п. 4.24. - на будівлю поліклініки (№ 15), п. 4.25. - на споруду майстерні (№ 25), п. 4.26. - на споруду кіоску, п. 4.27 -на споруди водонапірних башт (№ 37, 49), п. 4.28. - на споруди, збудовані господарським способом, зокрема: будівлю переговорного пункту (№ 21), споруду ізолятора (№ 24), споруду хлораторної (№ 47), споруди трансформаторних підстанцій ЗТП - 295, ЗТП - 31, ЗТП - 402, ЗТП - 296 (№ 52), споруду під склад (№ 40), будівлі складу (В,Г,Д), лабораторний корпус (А).

На підставі рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 08.06.1999 № 117 відповідачу-2 видано свідоцтво про право власності на санаторій "Хмільник".

Згідно статтей 5, 9 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року, власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну. У свою чергу соціалістична власність має форму або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань). Статтею 7 визначалось, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Конституцією Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

Цивільний кодекс Української РСР, дублюючи положення Конституції, визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (стаття 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (стаття 97).

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 року "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, що діяла до затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.1992 року.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 року № 1452 "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", Закону України від 10.09.1991 року № 1540 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991 року "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 року "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 року № 2268-ХП "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" визначено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати Фонду державного майна України.

Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 року № 3943-ХП "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю.

З урахуванням постанови Верховної Ради України "Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності" від 14.02.1992 року функція по управлінню державним майном була покладена на Кабінет Міністрів України, а після набрання чинності постановою Верховної Ради України "Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України" від 07.07.1992 року - на Фонд державного майна України.

Водночас, судами встановлено, що відповідачами не надано доказів прийняття державою в особі уповноважених органів після 1964 року рішень чи інших розпорядчих актів, спрямованих на закріплення спірного майна (передання у оперативне управління чи господарське відання) за Українською республіканською радою профспілок чи іншою профспілковою організацією.

Постановою Ради міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 всі санаторії, в тому числі і санаторій "Хмільник", були передані у відання, а не у власність Української Республіканської ради профспілок (Укрпрофради), а відтак, правонаступники останньої не вправі були розпоряджатись спірним майном як власники.

Відповідно до постанови президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 р., актом приймання-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" від 24.01.1992 р. Федерація незалежних профспілок України передала, а Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" прийняло майно територіальних санаторно-курортних закладів профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсібно-допоміжних об'єктів, підпорядкованих бувшій Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок в об'ємі і сумі згідно додатку. Вказане майно передано АТ "Укрпрофоздоровниця" по стану на 01.01.1992 р. (а.с.46 у т.1).

Згідно додатку до даного акту передано санаторій "Хмільник" (а.с.47-49 у т.1).

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Таким чином, як на момент передачі спірного майна до сфери управління Міністерства охорони здоров'я УРСР (відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР №433 від 17.04.1956 р.), так і на момент передачі (повернення) у безоплатне відання Української республіканської ради профспілок (відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 р.) чинне на той момент законодавство не передбачало існування такого різновиду соціалістичної власності, як право власності профспілок. При цьому, після введення нової форми власності - права власності профспілок на майно, цивільні відносини щодо набуття та припинення права власності регулювалися зокрема Цивільним кодексом УРСР 1963 року.

За змістом ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, а отже залишилося у державній власності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірне майно знаходилося в державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника, тобто, держави (ст. 225 Цивільного кодексу УРСР, ст. 4 Закону України "Про власність").

Згідно статті 1 Закону України "Про об'єднання громадян" від 16.08.1992 року об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод; об'єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією.

Особливості правового регулювання діяльності профспілок врегулював Закон України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" № 1045-ХІV, який був прийнятий 15.09.1999 року.

Отже, до набуття чинності цим Законом діяльність професійних спілок України була врегульована положеннями Закону України "Про об'єднання громадян".

Відповідно до статті 21 Закону України "Про об'єднання громадян" об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності; об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Згідно статті 20 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року № 697-ХІІ професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 Закону України "Про власність" передбачені підстави виникнення права колективної власності. Однак, даною статтею не передбачено такої підстави виникнення права власності громадського об'єднання, як передача майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Відповідно до пункту 13 статті 97 та статті 102 Конституції України (1978 року, яка діяла на дату прийняття вказаних вище постанов) до виключної компетенції Верховної Ради України було віднесено здійснення законодавчого врегулювання відносин власності, шляхом прийняття законів, постанов та інших актів.

За таких обставин, позивач уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, в тому числі й спірним майном, яке залишалося у державній власності.

З урахування зазначених вище норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що будь-яке майно, яке за час існування СРСР було передано, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Передача майна у відання ніяким чином не є передачею майна у власність з огляду як на різне правове значення даних форм управління майном, так і на юридичні наслідки реалізації прав на це майно.

Таким чином, суд дійшов висновку про порушення прав позивача на розпорядження в межах, наданих законом, майном, яке перебуває в державній власності, і відповідно незаконність оспорюваного рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради.

Так, згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених частиною 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного майна" принципів, визначеними у статті 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

В даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд Вінницької області дійшов правильного висновку про незаконність рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 117 від 08.06.1999 р.

Щодо вимоги прокурора та позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс санаторію "Хмільник" виданого на підставі рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 117 від 08.06. 1999 р, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Діючим законодавством не передбачено такий спосіб захисту як визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, яке не містить ознак акту органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, що породжує певні права та обов'язки, а є посвідчувальним документом, виданим на підставі та на виконання відповідного рішення виконавчого комітету.

Тобто, прокурором заявлено вимогу на захист прав позивача у непередбачений законом спосіб, що також є підставою для відмови у позові у цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з передчасним висновком суду першої інстанції в частині незастосування позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу частин 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Водночас, у відповідності до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

На момент виявлення наведених порушень та прийняття оспорюваного рішення був чинний Цивільний Кодекс УРСР (1963 року) відповідно до положень якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71).

В силу статті 74 Цивільного кодексу УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно з положеннями статті 75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом статті 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Разом з тим, ч.ч.1,2,4 ст.29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

Так, Верховним Судом України у постанові від 25.03.2015 р. у справі №11/163/2011/5003 за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до виконавчого комітету Вінницької міської ради і приватного Вінницького обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Вінницятурист» про визнання незаконними рішень та визнання права власності зазначено, що Фонд державного майна України дізнався про порушення свого права у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС), до якого було включено і спірний туристичний готель "Поділля", розташований у м. Вінниця. Проте з клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності Фонд державного майна України до суду не звертався.

Верховний Суд України у вказаній постанові дійшов висновку, що строк позовної давності має обчислюватися з моменту, коли саме Фонду державного майна України стало відомо про порушення його права, а не з моменту проведення перевірки прокуратурою.

При зверненні до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (ФДМУ) прокурор клопотав про поновлення строку позовної давності. Разом з тим слід зауважити, що з часу звернення прокурора до суду, ФДМУ набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

У листі № 10-25-3518 від 10.03.2015 р. позивач зазначає, що Фондом був складений Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС), до якого було включено санаторій "Хмільник", розташований за адресою: Вінницька обл., м. Хмільник, вул. Курортна, 2. (а.с. 98-117 у т. 7).

Згідно ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Колегією суддів встановлено, що з клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності Фонд державного майна України до суду не звертався.

Таким чином, наведене вище переконливо свідчить про обізнаність Фонду державного майна України про порушення свого права у 1996 році.

Відповідно до частини 1 статті 11128 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Обов'язковість рішень Верховного Суду України для судів які розглядають спори зі застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у позові прокурора необхідно відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності.

З огляду на вищезазначені обставини, приписи статей 82 і 11128 Господарського процесуального кодексу України та висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 25.03.2015 р. у справі № 11/163/2011/5003, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2012 р. у справі № 11/149/2011/5003 справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову прокурора.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" задовольнити.

Рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.2012р. у справі №11/149/2011/5003 скасувати. Прийняти нове рішення:

"В позові відмовити".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гулова А.Г.