ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року Справа № 910/13750/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Дерепи В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуЗаступника прокурора міста Києва
на ухвалугосподарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. (суддя Босий В.П.)
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р. (судді: Калатай Н.Ф., Рябуха В.І., Ропій Л.М.)
у справі№910/13750/13 господарського суду міста Києва
за скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю "Ділайс"
на дії (бездіяльність)Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві
за позовомПриватного акціонерного товариства "Укрстальконструкція"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Ділайс"
простягнення 9 567 080 грн. 83 коп.
за участю представників:
від прокуратури Романов Руслан Олександрович, прокурор відділу ГПУ, службове посвідчення №014714 від 21.01.2013 р.
від державної виконавчої служби не з'явились
від позивача не з'явились
від відповідача Овчаров Сергій Олексійович, довіреність б/н від 19.09.2014 р.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ділайс" звернулось до господарського суду міста Києва із скаргою на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві.

Вказана скарга обґрунтована порушенням державним виконавцем норм Закону України "Про виконавче провадження" в процесі здійснення виконавчого провадження за наказом господарського суду міста Києва №910/13750/13 від 17.10.2013 р.

Так, на думку скаржника, після закриття виконавчого провадження державним виконавцем незаконно не було знято арешти, накладені на майно та грошові кошти боржника. При цьому, державним виконавцем виділено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з відповідача виконавчого збору, хоча судове рішення в примусовому порядку виконано не було.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р., залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р., задоволено скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ділайс", зобов'язано Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти арешти з майна та грошових коштів відповідача, накладені в межах виконавчого провадження ВП №43171711 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.05.2013 р. та постановою про арешт коштів боржника від 22.05.2014 р., а також скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 22.05.2014 р. про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 900 800 грн. 00 коп.

Не погодившись з прийнятими господарськими судами попередніх інстанцій судовими актами, Заступник прокурора міста Києва звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р. в частині скасування постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору від 22.05.2014 р. та відмовити в задоволенні скарги в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що господарськими судами першої та апеляційної інстанцій при винесені оскаржуваних ухвали та постанови порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 5, ст. 25 та ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Вищого господарського суду України від 24.04.2015 р., колегією суддів у складі: головуючого судді Карабаня В.Я., суддів Ємельянов А.С. (доповідач у справі) та Ковтонюк Л.В., касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва прийнято до провадження та призначено її розгляд на 18.05.2015 р.

До початку судового розгляду представник відповідача скористався правом, наданим йому ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та подав відзив на касаційну скаргу.

Розпорядженням Секретаря четвертої судової палати №05-05/594 від 18.05.2015 р., у зв'язку з відпусткою судді Ковтонюк Л.В., для розгляду касаційної скарги Заступника прокурора міста Києва на ухвалу господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р. у справі №910/13750/13 сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України в наступному складі: суддя Карабань В.Я. - головуючий, судді Ємельянов А.С., Дерепа В.І.

В судове засідання 18.05.2015 р. з'явились представники прокуратури та відповідача.

Представники державної виконавчої служби та позивача в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представників державної виконавчої служби та позивача.

Представник прокуратури в судовому засіданні підтримав доводи викладені в касаційній скарзі, просив скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р. в частині скасування винесеної в межах виконавчого провадження ВП №43171711 постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору від 22.05.2014 р. та відмовити в задоволенні скарги в цій частині.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти касаційної скарги, просив оскаржувані судові акти залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, заслухавши представників прокуратури та відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" накази господарських судів підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Статтею 13 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно з п. 2, 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій ? до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена, що закріплено в ч. 1 ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2013 р. у справі №910/13750/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 р., задоволено частково позовні вимоги, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ділайс" на користь Приватного акціонерного товариства "Укрстальконструкція" 9 008 804 грн. 82 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення, 17.10.2013 р. господарським судом міста Києва видано наказ №910/13750/13.

Вказаний наказ пред'явлено до виконання стягувачем до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

В сою чергу, постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №43171711 від 07.05.2014 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження та запропоновано відповідачу в семиденний термін з моменту винесення цієї постанови самостійно виконати рішення суду та надати письмові підтвердження про виконання. Крім того, державним виконавцем накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

На підставі ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду в добровільному порядку у семиденний строк, 22.05.2014 р. державним виконавцем винесено постанову ВП №43171711 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 900 880 грн. 00 коп., тобто в розмірі 10% суми, що підлягає стягненню. Одночасно, державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти боржника.

В процесі здійснення виконавчого провадження ВП № 43171711 державним виконавцем вчинено ряд дій, спрямованих на виконання судового наказу у справі №910/13750/13, в результаті чого стягнуто з боржника 6 447 грн. 10 коп., з яких 5 358 грн. 11 коп. перераховано позивачем в рахунок виконання рішення суду, 644 грн. 71 коп. зараховано в рахунок сплати виконавчого збору, а 444 грн. 28 коп. зараховано, як витрати на проведення виконавчих дій.

Вказане підтверджується наявними матеріалами справи та досліджено господарськими судами попередніх інстанцій.

Надалі, позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві з заявою про повернення виконавчого документу стягувачу.

За таких обставин, 18.11.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу, а також виділено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Керуючись наведеними нормами, відповідач у справі подав скаргу на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві.

Скаржник вважає дії державного виконавця незаконними та необґрунтованими, оскільки, по-перше, завершивши відповідне виконавче провадження державний виконавець не зняв арешти з майна та грошових коштів боржника; по-друге, державним виконавцем вчинено дії спрямовані на стягнення з боржника виконавчого збору за відсутності примусово виконання судового рішення в повному обсязі.

Місцевий та апеляційний господарські суди погодились з наведеними доводами відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 25 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим законом.

При цьому, в п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" №14 від 26.12.2003 р. роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 45, 46 вказаного закону витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 р. у справі №924/205/13-г, в якій, зокрема, вказано, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Як зазначалось раніше державним виконавцем було вчинено виконавчі дії, в результаті яких з боржника стягнуто 6 447 грн. 10 коп.

Разом з цим, 10% вказаної суми, а саме 644 грн. 71 коп., відразу було зараховано в рахунок сплати виконавчого збору. Крім того, 444 грн. 28 коп. зараховано в рахунок витрат на проведення виконавчих дій.

В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2013 р. у справі №910/13750/13 в примусовому порядку виконано не було, а виконавчий документ повернуто стягувачу, про що державним виконавцем винесено постанову від 18.11.2014 р.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення відповідача виконавчого збору в розмірі 900 880 грн. 00 коп., оскільки судове рішення у справі №910/13750/13 примусово було виконано лише частково і 10% від стягнутої в примусовому порядку суми вже було зараховано, як сплату виконавчого збору.

Крім того, правильним є твердження апеляційного господарського суду стосовно того, що відповідно до приписів ч. 7 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавцем відповідних дій) державний виконавець має право відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору лише у певних випадках, а саме: - у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру; - у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених ст. 49 вказаного закону.

Таким чином, з огляду на те, що за виконавчим провадженням ВП №43171711 виконувалось судове рішення майнового характеру та враховуючи, що дане виконавче провадження було завершено не з підстав, визначених в ст. 49 Законом України "Про виконавче провадження", господарський суд апеляційної інстанції вірно вказав на відсутність у державного виконавця повноважень на відкриття окремого виконавчого провадження по стягненню з боржника виконавчого збору.

Одночасно, приймаючи до уваги приписи ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", судова колегія Вищого господарського суду вважає законним та обґрунтованим задоволення місцевим та апеляційним господарськими судами вимог відповідача про зобов'язання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві зняти арешти накладені на майно та грошові кошти боржника в межах виконавчого провадження ВП № 43171711, у зв'язку з його завершенням.

Як зазначено в п. 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" №9 від 17.10.2012 р. за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 11113 Господарського процесуального кодексу України касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду.

Згідно з ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, а лише на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки господарських судів першої та апеляційної інстанцій такими, що відповідають наданим доказам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального та процесуального права, оскільки господарськими судами в порядку ст.ст. 33, 34, 35, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності і на підставі встановлених фактичних обставин вірно застосувано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Отже, судова колегія суду касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових актів.

При цьому, доводи, викладені у касаційній скарзі, є непереконливими та такими, що не спростовують правомірних висновків господарських судів попередніх інстанцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 р. та ухвалу господарського суду міста Києва від 15.12.2014 р. у справі №910/13750/13 залишити без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді: А.С. Ємельянов

В.І. Дерепа