РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015Справа №910/5432/15-г

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м.Київ,

до відповідача: Державного підприємства «Вугілля України», м.Київ,

про стягнення 34 612 873,16 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Пономаренко П.І. - по дов.

від відповідача: Андрусенко Ю.С. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 08.04.2015р. оголошувалась перерва до 22.04.2015р.

СУТЬ СПРАВИ

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Державного підприємства «Вугілля України», м.Київ про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 11 457 397,11 грн., пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1 099 781,67 грн., 3% річних в сумі 3 339 728,72 грн. та інфляційних втрат в розмірі 14 501 154,02 грн.

10.04.2015р. до господарського суду м.Києва надійшла заява №55/2-08/508 від 09.04.2015р. Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за процентами по кредиту в сумі 13 197 613,01 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 1 640 865,65 грн., 3% за несвоєчасну сплату процентів 172 882,89 грн., 3% річних за порушення строків повернення кредиту 3 200 763,39 грн. та інфляційні втрати за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 4 519 874,49 грн. та інфляційні втрати за порушення строків повернення кредиту 11 880 873,73 грн.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява №55/2-08/508 від 09.04.2015р. Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання Державним підприємством «Вугілля України» умов договору №427/31/2 від 22.04.2011р. кредитної лінії в частині своєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами за весь фактичний термін користування кредитом. Одночасно, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків повернення кредитних коштів обґрунтовано рішенням від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13, яким задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення з відповідача заборгованості з повернення кредитних коштів за договором №427/31/2 від 22.04.2011р., та яке на даний час Державним підприємством «Вугілля України» виконано не було.

Відповідач у судовому засіданні 08.04.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаюсь на те, що з прийняттям рішення від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13 правовідносини сторін за договором №427/31/2 від 22.04.2011р. припинились, а отже, на думку вказаного учасника судового процесу, у заявника відсутні правові підстави для нарахування процентів, 3% річних, пені та інфляційних втрат.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 22.04.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як свідчать матеріали справи, 22.04.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (банк) та Державним підприємством «Вугілля України» (позичальник) було укладено договір №427/31/2 кредитної лінії, відповідно до п.2.1 якого банк зобов'язався надати, а позичальник зобов'язався отримати та належним чином використати та повернути у визначені правочином строки кредит, сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом.

У п.2.3 договору №427/31/2 від 22.04.2011р. контрагентами було погоджено суму ліміту кредитування на рівні 100 000 000 грн.

Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з остаточним строком повернення не пізніше 21.04.2012р. (п.2.2 договору №427/31/2 від 22.04.2011р.).

Згідно з п.12.5 укладеного між сторонами правочину договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками суб'єктів господарювання та діє до повного виконання контрагентами взятих на себе зобов'язань.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №427/31/2 від 22.04.2011р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-10571 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13 та від 09.04.2015р. по справі № 910/14874/14.

Як встановлено судом, господарським судом м.Києва розглядалась справа №910/8012/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованості за кредитним договором №427/31/2 від 22.04.2011р.

Рішенням від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та стягнуто з Державного підприємства «Вугілля України» 100 000 000 грн. заборгованості за кредитом, 246 575,34 грн. заборгованості за процентами, 2 827 105,91 грн. 3 % річних, 4643835, 62 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 183587,06 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 500000,00 грн. неустойки.

Постановою від 30.09.2013р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13 залишено без змін.

Наведеними судовими актами було встановлено, що на виконання умов договору №427/31/2 від 22.04.2011р. банком було надано позичальнику грошові кошти в сумі 100 000 000 грн., проте, Державним підприємством «Вугілля України» свого обов'язку з повернення кредитних коштів виконано не було.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва та постанова від 30.09.2013р. Київського апеляційного господарського суду по справі №910/8012/13 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що виконання рішення від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13 було відстрочено на один рік ухвалою від 23.05.2014р., яка залишена в силі поставою від 01.07.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 12.08.2014р. Вищого господарського суду України.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, Державним підприємством «Вугілля України» на момент вирішення спору у справі 910/5432/15-г судові рішення по справі №910/8012/13 не виконано, кредитні кошти банку не повернуто, а отже, фактично на теперішній час відповідач здійснює користування кредитними коштами, отриманими в межах договору №427/31/2 від 22.04.2011р.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 10561 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За умовами п.2.7 договору №427/31/2 від 22.04.2011р. за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та в розмірах, що встановлені правочином.

Проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 18 процентів річних, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному договором (п.2.7.1 №427/31/2 від 22.04.2011р. ).

Відповідно до п.2.7.2 укладеного між сторонами правочину проценти нараховуються методом факт/факт на фактичну суму заборгованості позичальника за кредитом та за термін користування ним, починаючи з першого дня видачі (включно) та до повного погашення заборгованості за договором. При нарахуванні процентів день видачі кредиту приймається до розрахунку як один повний день користування кредитними коштами, а день повернення до розрахунку процентів не включається.

У п.2.7.3 договору №427/31/2 від 22.04.2011р. зазначено, що нараховані за період з першого дня видачі кредиту або з першого числа звітного місяця по останнє число звітного місяця або по останній день повернення позичальником кредиту проценти, повинні бути сплачені позичальником не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, а в разі дострокового погашення кредиту - одночасно з погашенням.

Отже, виходячи з системного аналізу наведених умов договору №427/31/2 від 22.04.2011р. суд дійшов висновку, що контрагентами було погоджено нарахування плати (процентів) за користування кредитними коштами саме до моменту їх фактичного повернення банку. Тобто, у даному випадку, рішення по справі №910/8012/13, яким стягнуто з відповідача суму заборгованості по кредиту в розмірі 100 000 000 грн., не виконане на теперішній час, не припиняє фактичного користування відповідачем кредитними коштами та не свідчить про наявність підстав для припинення нарахування процентів за користування кредитом.

Як вказувалось вище, господарським судом Києва розглядалась справа №910/8012/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Державного підприємства «Вугілля України». Предметом спору по означеній справі також було стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 01.04.2013р. по 11.04.2013р. Позовні вимоги в частині стягнення процентів за означений період було задоволено судом у рішенні 21.06.2013р. господарського суду м.Києва.

Враховуючи, що відповідачем так і не було повернуто кредитні кошти, керуючись умовами п.2.7.2 договору №427/31/2 від 22.04.2011р., Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було нараховано та заявлено до стягнення (з урахуванням часткових оплат) проценти за користування кредитними коштами за період з вересня 2013р. по березень 2015р. на загальну суму 13 197 613,01 грн. Наразі, обставини щодо часткової слати нарахованих у наведений період процентів за користування кредитними коштами підтверджуються представленими позивачем до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Державного підприємства «Вугілля України».

Відповідачем протягом розгляду спору належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання свого обов'язку зі сплати процентів за спірний період в повному обсязі не представлено, факт наявності заборгованості перед позивачам за процентами за користування кредитними коштами на загальну суму 13 197 613,01 грн. не заперечено.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку процентів за користування кредитними коштами, отриманими відповідачем на підставі договору кредиту, господарський суд дійшов висновку, що представлений розрахунок є вірним, а вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Державного підприємства «Вугілля України» в частині стягнення заборгованості за процентами по кредиту в сумі 13 197 613,01 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 1 640 865,65 грн., 3% річних на загальну суму 3 373 646,28 грн., з яких 3% річних за несвоєчасну сплату процентів 172 882,89 грн. та 3% річних за порушення строків повернення кредиту в розмірі 3 200 763,39 грн., інфляційних втрат на загальну суму 16 400 748,22 грн., що включають інфляційні втрати за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 4 519 874,49 грн. та інфляційні втрати за порушення строків повернення кредиту 11 880 873,73 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п.7.1.1 договору №427/31/2 від 22.04.2011р. за порушення взятих на себе зобов'язань з повернення суми кредиту, своєчасної сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення.

Наразі, за порушення строків сплати процентів за користування кредитними коштами за кожен з місяців, починаючи з вересня 2013р. (у межах шестимісячного строку) Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було нараховано пеню на суму 1 640 865,65 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, господарським судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Державного підприємства «Вугілля України» в частині стягнення пені обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність чи відсутність основної заборгованості на момент вирішення спору не виключає відповідальності боржника за порушення строків розрахунків та наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.625 Цивільного кодексу України. Аналогічна позиція викладена у постанові від 23.01.2012 р. Верховного Суду України по справі №37/64.

При цьому, відповідно до п.4 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Наразі, заявником заявлено до стягнення 3% річних на загальну суму 3 373 646,28 грн., з яких за несвоєчасну сплату процентів 172 882,89 грн. за період 01.10.2013р. по 06.04.2015р. й за порушення строків повернення кредиту 3 200 763,39 грн. за період з 06.06.2013р. по 01.07.2014р.

Одночасно, позивачем також було нараховано інфляційні втрати на загальну суму 16 400 748,22 грн., що включають інфляційні втрати за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі за період з жовтня по березень 2015р. в розмірі 4 519 874,49 грн. та інфляційні втрати за порушення строків повернення кредиту в сумі 11 880 873,73 грн. за період з травня 2013р. по червень 2014р.

З приводу нарахування інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов'язання в частині своєчасного повернення кредитних коштів та тверджень відповідача про припинення зобов'язання у зв'язку з прийняттям рішення від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13, яке залишене без змін постановою від 30.09.2013р. Київського апеляційного господарського суду, господарський суд зауважує наступне.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.7.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 01.04.2015р. Вищого господарського суду України по справі №910/19466/14.

Судом вже зазначалось, що належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази погашення кредитної заборгованості за договором №427/31/2 від 22.04.2011р. в матеріалах справи відсутні, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, рішення від 21.06.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/8012/13, яке залишене без змін постановою від 30.09.2013р. Київського апеляційного господарського суду, на даний час не виконане.

При цьому, господарським судом також прийнято до уваги, що виконання наведеного судового акту було відстрочене на один рік ухвалою від 23.05.2014р., яка залишена в силі поставою від 01.07.2014р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 12.08.2014р. Вищого господарського суду України.

Господарським судом враховано, що періоди нарахування, визначені у межах розглядуваного спору, не були предметом спору у справі №910/8012/13 та 3% річних за означені періоди у межах вказаної справи не стягувались.

Одночасно, приймаючи до уваги відстрочення виконання судового рішення, суд зазначає, що оскільки під час такої відстрочки інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Вказану позицію також наведено у п.7.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що нарахування Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошових зобов'язань в частині повернення тіла кредиту є правомірним. Наведеними висновками суду також спростовуються заперечення відповідача стосовно безпідставності нарахувань, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, на суму заборгованості, яку стягнуто за рішенням по справі №910/8012/13.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, господарським судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Державного підприємства «Вугілля України» в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Заява №55/2-08/455 від 03.04.2015р. Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про збільшення позовних вимог була залишена судом без розгляду за клопотанням представника позивача, висловленим у судовому засіданні 22.04.2015р.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м.Київ до Державного підприємства «Вугілля України», м.Київ про стягнення заборгованості за процентами по кредиту в сумі 13 197 613,01 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 1 640 865,65 грн., 3% за несвоєчасну сплату процентів 172 882,89 грн., 3% річних за порушення строків повернення кредиту 3 200 763,39 грн., інфляційних втрат за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 4 519 874,49 грн. та інфляційних втрат за порушення строків повернення кредиту 11 880 873,73 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (01601, м.Київ, Шевченківський район, вул.Богдана Хмельницького, буд.4, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м.Київ, Печерський район, вул.Госпітальна, буд.12-Г, ) заборгованість за процентами по кредиту в сумі 13 197 613,01 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 1 640 865,65 грн., 3% за несвоєчасну сплату процентів 172 882,89 грн., 3% річних за порушення строків повернення кредиту 3 200 763,39 грн., інфляційні втрати за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 4 519 874,49 грн., інфляційні втрати за порушення строків повернення кредиту в сумі 11 880 873,73 грн. та судовий збір в розмірі 73080 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 22.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 24.04.2015р.

Суддя М.О. Любченко