ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа № 911/855/15

Господарський суд Київської області у складі судді Саванчук С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель",

65013, Одеська обл., м. Одеса, Суворовський р-н, Миколаївська дорога, буд. 144

до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі",

07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, ПАТ "Укргідроенерго"

про стягнення 1 332 608,57 грн.

за участю представників:

позивача - Семенов В.І. (договір від 10.01.2015 № 10/01);

відповідача - Петрик І.Й. (довіреність від 23.04.2015 № 16).

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" (далі - позивач) до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" (далі - відповідач) про стягнення 894 468,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором про закупівлю товарів від 21.05.2013 № 11-М.

Ухвалою господарського суду Київської області від 05.03.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 24.03.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 6695/15 від 24.03.2015) надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог.

За результатами розгляду даної заяви, суд дійшов висновку, що дана заява за своєю правовою природою є заявою про зміну предмету позову, з огляду на те, що відповідно до неї заявлено позовні вимоги, які не заявлялись у позовній заяві: інфляційні втрати та пеня.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, до початку розгляду господарським судом справи по суті, позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки вказану заяву, відповідно до вимог частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, подано до початку розгляду справи по суті та вона відповідає вимогам статті 54 Господарського процесуального кодексу України, з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу, зміну предмету позову прийнято господарським судом.

У зв'язку з прийняттям зміни предмета позову, у справі має місце нова ціна позову - 1 283 957,99 грн., з яких: 894 468,04 грн. основного боргу, 58 430,29 грн. пені та 331 058,93 грн. інфляційних втрат.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 6729/15 від 24.03.2015) надійшла заява відповідача про відкладення розгляду справи.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 6759/15 від 24.03.2015) позивачем подано додаткові докази.

У судове засідання 24.04.2015 представник відповідача не з'явився, вимог ухвали суду від 05.03.2015 не виконав, розгляд справи відкладено на 09.04.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 7846/15 від 07.04.2015) позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Відповідно до частин 4, 6 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням того, що заяву про збільшення розміру позовних вимог підписано уповноваженою на це особою, збільшення розміру позовних вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує нічиїх прав і охоронюваних законом інтересів, збільшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом.

У зв'язку з прийняттям збільшення розміру позовних вимог господарським судом, у справі має місце нова ціна позову - 1 332 608,57 грн., з яких: 894 468,04 грн. основного боргу, та 438 140,53 грн. інфляційних втрат.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 8069/15 від 09.04.2015) відповідачем подано заяву про залишення позову без розгляду.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 8158/15 від 09.04.2015) позивачем подано додатковий доказ.

У судовому засіданні 09.04.2015 оголошено перерву до 23.04.2015, відповідно до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 9395/15 від 23.04.2015) відповідачем подано додаткові пояснення.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 9465/15 від 23.04.2015) позивачем подано додатковий доказ.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 9469/15 від 23.04.2015) позивачем подано додаткові докази.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 9470/15 від 23.04.2015) позивачем подано уточнення до прохальної частини заяви.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 9471/15 від 23.04.2015) позивачем подано заперечення на заяву відповідача про залишення позову без розгляду.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 9472/15 від 23.04.2015) відповідачем подано заяву про відстрочення виконання рішення на 12 місяців.

У судовому засіданні 23.04.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача одночасно заперечив проти позову та заявив клопотання про відстрочення виконання судового рішення на 12 місяців.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 23.04.2015 оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" (далі - постачальник) та Державним підприємством "Регіональні електричні мережі" (далі - замовник) укладено договір про закупівлю товарів від 21.05.2013 № 11-М (далі - Договір) відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у 2013 році поставити замовнику товари, перелік та кількість яких визначено специфікацією (додаток № 1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари (пункт 1.1. Договору).

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що ціна Договору становить 2 934 468,42 грн.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунку на оплату товару протягом 30 календарних днів після отримання товару або після підписання сторонами акта приймання-передачі товарів.

Згідно з підпунктом 6.1.1. пункту 6.1. Договору, замовник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013 або до повного виконання сторонами зобов'язань (пункт 10.1. Договору).

Для встановлення заборгованості відповідача перед позивачем, позивачем до матеріалів справи надано, окрім спірного договору про закупівлю товарів від 21.05.2013 № 11-М, також договір про закупівлю товарів від 02.04.2013 № 7-М та договір про закупівлю товарів від 08.008.2012 № 8-М, які укладені між позивачем та відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на виконання умов Договорів, поставив відповідачу товар, всього на суму 6 448 323,93 грн., що підтверджується наданими у матеріали справи видатковими накладними (Т.1. а.с. 129-136, 154-163, 186-193), що підписані у двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками печаток обох сторін, а відповідач за довіреностями (Т.1. а.с. 137-148, 164-175, 194-197) вказаний товар отримав.

Підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факти здійснення господарських операцій і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Матеріали справи не містять доказів заперечень відповідача при отриманні товару щодо неналежності виконання позивачем зобов'язань з поставки товару за Договором.

На підтвердження наявності заборгованості, до матеріалів справи надано довідку з банківських установ: Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" від 02.03.2015 № Р2-В4/58-207, Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» від 31.03.2015 № 18-14794БТ, в яких відкрито поточні рахунки позивача, що засвідчені підписами уповноважених осіб банків та скріплені відбитками їх печаток, за весь період спірних правовідносин позивача з відповідачем, відповідно до яких судом встановлено перерахування відповідачем коштів позивачу, всього у розмірі 5 553 855,89 грн.

Зважаючи на вказане, з урахуванням вартості товару, що поставлено позивачем відповідачу у межах трьох вищезазначених договорів та розмірів часткових сплат, станом на дату подання позову до суду у відповідача наявна перед позивачем заборгованість у розмірі 894 468,04 грн. - різниця між вартістю поставленого товару та розміром часткової оплати.

Зважаючи на посилання позивача на три договори, відповідач вимагав від суду залишення позову без розгляду з відповідним обґрунтуванням.

Проте, судом враховано, що за твердженнями позивача, які викладено, як у позовній заяві, так і в наступних письмових поясненнях та усних поясненнях представника у судових засіданнях, позивач заявляє у даній справі до стягнення заборгованість лише за одним договором - договором про закупівлю товарів від 21.05.2013 № 11-М, а саме: за товар, що поставлений згідно з видатковими накладними від 31.07.2013 № 120525, від 09.08.2013 № 120694, від 01.08.2013 № 120547, від 09.09.2013 № 121170, від 09.09.2013 № 121172 та від 13.09.2013 № 121212.

Наявність заборгованості саме за Договором, невиконання відповідачем грошових зобов'язань за яким, визначено як підставу позову у даній справі, підтверджується призначеннями платежів, що вказані відповідачем при перерахуванні коштів позивачу, які встановлені судом з банківських виписок, що надані банками, у яких відкриті поточні рахунки позивача.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір, що укладено між сторонами, за правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На підставі аналізу вищезазначених норм чинного законодавства, дослідження матеріалів та всебічного розгляду всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 894 468,04 грн. основного боргу є доведеною, обґрунтованою, відповідачем не спростованою, а, отже, підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, заявляє до стягнення суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, яка за розрахунком позивача складає 438 140,53 грн.

При перевірці судом розміру інфляційних втрат, що нараховано позивачем, з'ясовано, що позивачем інфляційні втрати нараховано надмірно, правильний розмір інфляційних втрат складає 425 108,76 грн., у зв'язку з чим, позовна вимога, у частині 13 031,77 грн. інфляційних втрат, задоволенню не підлягає.

Відповідачем позов заперечено повністю, з огляду на таке. Відповідно до тверджень відповідача, позовна заява має бути залишена без розгляду, у зв'язку з тим, що спірні у справі видаткові накладні складені на підставі іншого договору - договору від 02.04.2013 № 7-м, а також, відповідач стверджує, що позивач заявляє до стягнення заборгованість, яка виникла за різними договорами, у зв'язку з чим, порушено правила об'єднання вимог.

Проте, дані твердження відповідача спростовуються матеріалами справи, а саме: видатковими накладними (Т.1. а.с. - 129-136), які надані позивачем у якості письмових доказів здійснення господарських операцій з поставки товару, в яких зазначено спірний договір від 21.05.2013 № 11-М.

З огляду на зазначене, за результатами оцінки доказів, що наявні в матеріалах справи та встановлення всіх обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення основного боргу у розмірі 894 468,04 грн. та інфляційних втрат у розмірі 425 108,76 грн., решта позову задоволенню не підлягає.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 20 000,00 грн. витрат з оплати послуг адвоката.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України, оплата послуг адвоката входить до складу судових витрат.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру", дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

При розгляді питання щодо віднесення вказаної суми витрат на оплату послуг адвоката у судові витрати у даній справі, судом враховано пункт 6.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" стосовно того, що відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій, а у разі неподання відповідних документів - у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності, можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, судові витрати у розмірі 20 000,00 грн. на оплату послуг адвоката заявлені, оскільки для захисту своїх порушених прав та майнових інтересів позивач звернувся за послугами до адвоката Семенова В.І. (свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю від 24.02.2012 № 2172). На підтвердження цих витрат, позивачем надано договір про надання правової допомоги від 10.01.2015 № 10/01, платіжне доручення від 08.04.2015 № 728 на суму 20 000,00 грн. та обгунтування витраченого часу. Згідно з протоколами судових засідань, адвокат Семенов В.І. брав участь у судових засіданнях.

Зважаючи на матеріали справи і вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове включення витрат позивача на оплату послуг адвоката до складу судових витрат у даній справі, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4. Договору про надання правової допомоги від 10.01.2015 № 10/01, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар - за консультування, збір та аналіз документів, підготовку претензій боржнику, складання процесуальних документів (позовної заяви та інших документів в суді першої інстанції) - 15 000,00 грн.

Згідно з обґрунтуванням витраченого часу від 07.04.2015, під визначення послуг, що передбачені пунктом 4. вищезазначеного договору, підпадають послуги адвоката Семенова В.І., що виконані протягом 60 годин, а саме: аналіз первинних документів щодо взаємовідносин позивача та відповідача - 8 годин; консультування керівництва позивача щодо процесуальних та спірних питань при стягненні заборгованості - 2 години; підготовка, збір та оформлення процесуальних та інших документів, позовна заява - 8 годин, заява про збільшення розміру позовних вимог - 12 годин, уточнення до позовної заяви - 12 годин, пояснення на виконання ухвали про порушення провадження у справі - 1 година, лист вимога про стягнення заборгованості - 2 години, довідка щодо заборгованості відповідача - 1 година, бухгалтерська довідка - 1 година, довідка щодо заборгованості відповідача - 1 година, довідка позивача про відкриті банківські рахунки - 1 година, картка клієнта відповідача - 6 годин, запити до банків - 2 години, копіювання та завірення копії документів - 3 години. Однак, суд дійшов висновку, що надання послуг зі складання заяви про збільшення розміру позовних вимог (12 годин), (вх.№7846 від 07.04.2015) не повинно входити у даний розрахунок, оскільки, відповідно до уточнення (вх.№ 7846/15 від 07.04.2015) позивач сам зазначив, що у вищезазначеній заяві про збільшення розміру позовних вимог видаткові накладні, за якими склалася заборгованість, вказані невірно.

Окрім того, відповідно до обґрунтування витраченого часу від 07.04.2015, адвокатом включені послуги з виготовлення довідки про заборгованість відповідача (1 година), бухгалтерська довідка (1 година), довідка щодо заборгованості відповдіча (1 година), довідка позивача про відкриті банківські рахунки (1 година), картка клієнта відповідача (6 годин). Однак, ухвалою господарського суду Київської області від 05.03.2015, дані документи витребувались від відповідальних осіб керівництва позивача та за їх підписом, вони являються письмовими доказами, містять відомості, що віднесені до повноважень посадових осіб позивача, витребувані ухвалою суду після укладання договору про надання правової допомоги та не передбачені ним, не відносяться до процесуальних документів, тому, не можуть бути віднесені до послуг адвоката.

Отже, з 60 годин послуг, що надані адвокатом, суд дійшов висновку про включення до складу судових витрат у даній справі оплату послуг адвоката Семенова В.І. з розрахунку за 38 годин.

60 годин - 15 000,00 грн.

38 годин - Х

Х = 38*15 000,00 грн./60 = 9 500,00 грн.

Оплата послуг адвоката у розмірі 5 000,00 грн., що визначена пунктом 4. Договору про надання правової допомоги від 10.01.2015 № 10/01 щодо представництва інтересів позивача у господарському суду Київської області, підлягає включенню до складу судових витрат у справі.

Відповідно до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, при частковому задоволенні позову, покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених вимог, відтак, відшкодування витрат позивача на оплату послуг адвоката покладається на відповідача у розмірі 14 358,20 грн.

У ході судового розгляду, відповідачем подано клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців, у зв'язку із скрутним фінансовим становищем.

При розгляді клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, судом враховано правові позиції, що викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9, зокрема, у пункті 7.2., де визначено, що підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на відстрочку виконання рішення, Господарський процесуальний кодекс України не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до частин 1, 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі, зокрема, на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на викладене, судом враховано, що підставою для відстрочення виконання рішення є виняткові випадки та конкретні обставини, що ускладнюють його виконання або роблять це неможливим у визначений строк.

Заявником підтверджується наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду місцезнаходженням його філій та споживачів його послуг у Донецькій та Луганській областях. При цьому, відповідачем не уточнюється, в яких саме районах вказаних областей знаходяться його філії.

З урахуванням наявності у відповідача і інших філій: у Волинській і Львівській області, а, відтак, і споживачів послуг, того, що спірна заборгованість виникла майже за 2 роки до ухвалення даного судового рішення, а також, з огляду на позицію відповідача, який протягом усього судового процесу заперечував наявність у нього боргу перед позивачем, судом вказані твердження відповідача не оцінюються як достатні для відстрочення виконання рішення на 12 місяців.

Також, відповідачем підтверджується наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду звітом про фінансові результати за 2014 рік та Балансом (звіт про фінансовий стан). Проте, дані докази не можуть братися до уваги, так як незадовільний фінансовий стан відповідача є наслідком його власної господарської діяльності, а не певних виняткових і об'єктивних обставин, які унеможливлюють чи утруднюють виконання судового рішення. Крім того, вказані документи свідчать про фінансовий стан відповідача у попередньому році та не підтверджують наявність обставин, що ускладнюють виконання цього рішення, у визначений законом строк.

З огляду на письмові докази, що додані до заяви про відстрочення рішення та враховуючи матеріальні інтереси обох сторін, суд дійшов висновку, що заявником належними та допустимими доказами, у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, не доведено наявності підстав для відстрочення виконання судового рішення.

Доводи, що наведені заявником та докази, що надані на їх підтвердження, не достатні для висновку про наявність виняткових обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення суду, а строк, що заявлений відповідачем - 12 місяців - нічим не обґрунтований.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, відстрочити виконання рішення.

При вирішенні питання про відстрочення рішення у справі, судом враховано всі обставини справи в їх сукупності, доцільність розстрочення рішення, зважаючи на те, що підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк, матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан.

Зважаючи на викладене, оскільки відстрочення може бути надано господарським судом лише в тих випадках, коли є достатньо доказів того, що у сторони з поважних причин немає можливості виконати рішення у встановлений строк, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду, у зв'язку з ненаданням відповідачем належних доказів зазначених обставин.

З наявного у матеріалах справи оригіналу платіжного доручення від 20.02.2015 № 350 вбачається, що судовий збір сплачено позивачем у більшому розмірі, ніж передбачено законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається, зокрема, в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Вказану правову позицію викладено у підпункті 5.2. пункту 5. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7.

З огляду на зазначене, судовий збір, що сплачений позивачем при поданні позову згідно з платіжним дорученням від 20.02.2015 № 350 підлягає частковому поверненню позивачу з державного бюджету у розмірі 17,83 грн.

Решта судового збору, відповідно до частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України та витрати позивача на оплату послуг адвоката, відповідно до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, ПАТ "Укргідроенерго", ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" (65013, Одеська обл., м. Одеса, Суворовський р-н, Миколаївська дорога, буд. 144, ) 894 468 (вісімсот дев'яносто чотири тисячі чотириста шістдесят вісім) грн. 04 коп. основного боргу, 425 108 (чотириста двадцять п'ять тисяч сто вісім) грн. 76 коп. інфляційних втрат, 14 358 (чотирнадцять тисяч триста п'ятдесят вісім) грн. 20 коп. витрат з оплати послуг адвоката та 26 391 (двадцять шість тисяч триста дев'яносто одна) грн. 53 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" (65013, Одеська обл., м. Одеса, Суворовський р-н, Миколаївська дорога, буд. 144, ) з Державного бюджету України 17 (сімнадцять) грн. 83 коп. судового збору, що зайво сплачений згідно з платіжним дорученням від 20.02.2015 № 350.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 28.04.2015.

Суддя С.О. Саванчук