ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.05.15р. Справа № 904/2970/15

За позовом сільськогосподарського приватного підприємства "ЧУМАКИ", м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю "СЯЙВО", м.Дніпропетровськ

про тлумачення змісту правочину

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відплвідача: представник Богатирьов С.В. - довіреність № б/н від 10.12.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Сільськогосподарське приватне підприємство "Чумаки", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Сяйво", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) з вимогою про тлумачення змісту пунктів 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4 договору №170301 від 17.03.2014р., укладеного між сторонами в частині визначення ціни товару в гривнях та застосування курсу торгів на Міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви за вих. № б/н від 06.04.2015р. ухвалою суду від 09.04.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 05.05.2015р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується клопотанням за вх.№21696/15 з відміткою, що представник позивача Касьян О.В. 04.04.2015р. особисто отримав ухвалу суду від 04.04.2015р. про порушення провадження у справі.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 21.04.2015р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 15.04.2015р. та явкою представника в судове засідання.

05.05.2015р. повноважний представник позивача в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, витребувані судом документи не представив.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, просить суд відмовити в його задоволенні.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

На думку суду неявка у судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 05.05.2015р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2014р. між сільськогосподарським приватним підприємством "Чумаки" (далі по тексту - позивач, покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Сяйво" (далі по тексту - відповідач, продавець) укладено договір №170301 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити посівний матеріал.

Позивач стверджує, що в процесі виконання договору між сторонами виник спір щодо змісту договору в частині наступних умов оплати, а саме:

Пункт 2.1 договору: оплата за товар здійснюється покупцем у національній валюті України (в гривнях) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на наступних умовах:

- покупець у термін до 18.03.2014р. здійснює передплату в сумі 1040085,00грн. без ПДВ, еквівалентній 108342,19 доларів США за курсом торгів на Міжбанківському валютному ринку України на дату оплати (підпункт 2.1.2 пункту 2.1 договору).

- остаточна оплата товару здійснюється в строк до 15.10.2014р. згідно наступного графіку:

- грошові кошти в сумі 1040085,00грн. без ПДВ, еквівалентній 108342,19 доларам США за курсом торгів на Міжбанківському валютному ринку України на дату оплати - у термін до 15.10.2014р. (підпункт 2.1.3 пункту 2.1 договору).

- датою оплати є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок продавця (підпункт 2.1.4 пункту 2.1 договору).

Господарський суд дослідивши зміст позовної заяви констатує, що спір про який веде мову позивач виник лише після звернення відповідача до господарського суду з позовною заявою до відповідача з вимогою стягнути з останнього заборгованість за поставлений товар.

Крім того, дослідивши зміст позовних вимог відповідача до позивача у справі №904/9804/14 господарський суд встановив, у своїй позовній заяві відповідач стверджує, що на виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань останній сплатив відповідачу 2080170,00грн.

Позивач у відзиві на позовну заяву відповідача визнає часткову оплату за отриманий від відповідача товар.

В свою чергу, відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист, щодо наведених позивачем обставин повідомив наступне.

У своїй постанові від 08.12.2011р. по справі № 61/176 Вищий господарський суд України зазначив, що підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючи умови угоди.

Отже, тлумачення судом угоди має місце у випадку наявності спору між сторонами щодо її змісту, втім жодного спору між сторонами стосовно змісту укладеного між ними договору, на думку відповідача, не існувало і не існує. Єдиний спір, який знаходиться в провадженні господарського суду Дніпропетровської області (справа №904/9804/15) і стосується стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача, де предметом розгляду на сьогодні є з'ясування порядку виконання укладеного між позивачем та відповідачем господарського договору.

Крім того, відповідач зазначає, що в зазначеній постанові суд дійшов висновку про те, що тлумачення умов договору не може бути за своєю суттю зміною умов договору в частині настання правових наслідків. При цьому, господарськими судами було враховано, що тлумачення умов договору здійснюється без їх зміни.

Натомість відповідач вказує, що відповідно до ст. 533 Цивільного кодексу України сам факт визначення у договорі зобов'язання в іноземній валюті вже сам по собі передбачає обов'язок здійснити оплату за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, позовна заява відповідача по справі про тлумачення умов договору, фактично містить вимогу не про тлумачення змісту договору, оскільки норма ст. 533 Цивільного кодексу України виключає будь-яку двозначність, а про зміну порядку його виконання, що не припустимо при тлумаченні змісту угоді, яке не може змінювати зміст договору, права та обов'язки сторін.

Що стосується з'ясування порядку здійснення перерахунку суми заборгованості відповідно до курсу на Міжбанківському валютному ринку України, тобто з'ясування за яким саме курсом - середнім, мінімальним чи максимальним повинно бути здійснено перерахунок, то ці обставини власне і є предметом розгляду у справі № 904/9804/14, де заявлені вимоги про стягнення такої заборгованості.

Отже мета, тлумачення змісту договору полягає у роз'ясненні існуючих умов угоди, щодо розуміння яких у сторін виник спір та не може бути за своєю суттю зміною умов цього договору, а тому вимоги відповідача про з'ясування порядку виконання умов договору, які є предметом розгляду у справі № 904/9804/14 і тим більше вимоги про зміну умов такого договору не можуть бути предметом позову про тлумачення змісту угоди.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши повноважного представника відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід визнати необґрунтованими, документально недоведеними, такими, що суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Стаття 533 Цивільного кодексу України встановлює важливе правило щодо валюти виконання грошових зобов'язань. Грошове зобов'язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондує положенням статті 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Платіжні документи для здійснення платежів на території України також мають бути виражені в гривнях.

Цивільний кодекс України (стаття 524) дозволяє сторонам зобов'язання виражати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Іноземною валютою вважається - валюта готівкою, грошові знаки (банкноти, білети державної скарбниці, монети), що знаходяться в обігу і є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені або ті, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, які знаходяться в обігу; платіжні документи у грошових одиницях іноземних держав та міжнародних розрахункових одиницях; кошти у грошових одиницях іноземних держав, міжнародних розрахункових одиницях та у діючій на території України валюті з вільною конверсією, які знаходяться на рахунках та вкладах у банківсько-кредитних установах на території України та за її межами (стаття 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність").

В разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України "Про Національний банк України"). Сторони в договорі можуть визначити і інший порядок перерахунку іноземної валюти в гривні (наприклад за визначеною договором формулою або за курсом не Національного банку України, а якогось комерційного банку тощо).

Позивач наполягає на існуванні між сторонами спору щодо змісту укладеного договору, а саме різного тлумачення з відповідачем його умов.

Згідно статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Господарський суд констатує, що сторони фактично виконували умови укладеного між собою договору.

Відповідач поставив товар, позивач його прийняв та частково оплатив.

І з огляду на матеріали справи спір виник лише після звернення відповідача до господарського суду з позовною заявою в якій останній посилається на неналежне виконання позивачем своїх грошових зобов'язань з оплати товару.

Господарський суд наголошує, що відповідач у позовній заяві зазначає, що намагався врегулювати спір мирним шляхом і направив на адресу позивача претензію №С/12/10-14 від 13.10.2014р.

Однак на час звернення відповідача до позивача з претензіями позивач розумів зміст укладеного між сторонами договору і залишав претензію без відповіді та задоволення.

Спір виник лише 06.04.2015р. (дата складання та подачі позовної заяви до суду), що стало підставою зупинення провадження у справі №904/9804/14 про стягнення з позивача заборгованості за неналежне виконання грошових зобов'язань.

Господарський суд наголошує, що правильність позиції відповідача щодо розрахунку заборгованості дійсно, як вказує відповідач, є предметом розгляду справи №904/9804/14 і не потребує окремого провадження.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Господарський суд дійшов висновку про те, що тлумачення змісту договору може стати предметом судового розгляду лише за наявності відповідного спору між сторонами цього договору, тобто за умови наявності різних оцінок змісту його умов.

Аналогічна позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України №37/200 від 26.01.2012р., №925/137/13-г від 26.09.2013р., №5021741/12(5016/2256/2012(1/103)) від 10.07.2013р., №5011-33/3556-2012.

Заперечення відповідача господарський суд взяв до уваги при прийнятті рішення та визнав їх обґрунтованими.

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 1218,00грн. покласти на позивача.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 213, 524, 533,637 Цивільного кодексу України ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

12.05.2015 року

Суддя І.В. Петренко