ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2015 р. Справа № 914/237/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Кузь В.Л.

судді Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

При секретарі судового засідання Петрик К.О.

розглянувши апеляційну скаргу б/н від 27.03.15 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Радехів", с. Кустин, Радехівський район, Львівська область

на рішення Господарського суду Львівської області від 17.03.15

у справі № 914/237/15

за позовом Державного підприємства "Державний резервний насіннєвий фонд України", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Радехів", с. Кустин, Радехівський район, Львівська область

про стягнення 204 849,90 грн.

за участю представників:

від позивача - Шмаюн Н.В. - представник (довіреність № 25 від 08.04.15);

від відповідача - не з'явився.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/237/15 розподілено до розгляду в складі колегії - головуючий суддя Кузь В.Л., судді Галушко Н.А., Данко Л.С.

У зв'язку з перебуванням судді Данко Л.С. у відпустці розпорядженням голови суду від 08.04.15 внесено зміни у склад судової колегії по справі № 914/237/15, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя - Кузь В.Л. судді - Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.03.15 у справі № 914/237/15 (суддя Запотічняк О.Д.) позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Агро Радехів" на користь ДП "Державний резервний насіннєвий фонд України" 82 299,92 грн. боргу, 62549,98 грн. - штрафу, 4097 грн. - судового збору. В частині позовних вимог ДП "Державний резервний насіннєвий фонд України" про стягнення з ТОВ "Агро Радехів" 60 000 грн. провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17.03.15 у справі № 914/237/15 в частині стягнення штрафу на суму 62 549,98 грн. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити частково на суму 104 380,06 грн., з яких 82 299,92 грн. основного боргу та 22 080,14 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не було надано належної оцінки його доводам щодо наявності підстав для застосування ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та не взято до уваги тяжкий стан відповідача, вжиті заходи щодо погашення основного боргу, невідповідність розміру стягуваної неустойки наслідкам порушення зобов'язання, а також ту обставину, що у відповідача відбулась раптова зміна керівника підприємства, а провідні механізатори були призвані до лав Збройних сил України у період проведення весняно-польових робіт, через що не було досягнуто необхідної якості посіву та своєчасності виконання робіт.

Крім того, скаржника вказує на те, що справедливим розміром штрафних санкцій є 22 080,14 грн. та сума боргу з врахуванням інфляційних витрат, які підлягають стягненню.

30 квітня 2015 року представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін з підстав його законності та обґрунтованості.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судових засідань, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, причину неявки суду не повідомив.

Норми статті 22 ГПК України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. З врахуванням того, що явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія Львівського апеляційного господарського суду, з огляду на те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для вирішення спору по суті, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті за відсутності представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні навела свої доводи та міркування, викладені в наданому відзиві з приводу поданої апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 06.05.15 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Львівської області від 17.03.15 у справі № 914/237/15, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 25.02.14 між ДП "Державний резервний насіннєвий фонд України" (постачальник) та ТОВ "Агро Радехів" (покупець) був укладений договір № 5-12 поставки насіння, за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця насіння сільськогосподарських рослин, а покупець зобов'язується прийняти це насіння та оплатити його вартість відповідно до умов, вказаних у цьому договорі.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2. договору загальна вартість договору становить 312 499,92 грн., з урахуванням ПДВ, розрахунок проводиться покупцем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника поетапно: суму 94 000 грн. на умовах 100% передоплати; суму в розмірі 218 499,92 грн. покупець сплачує наступним чином: 2000 грн. до 25.05.14, 2000 грн. до 25.06.14, 2000 грн. до 25.07.14, 212 499,92 грн. до 01.09.14.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 5-12 від 25.02.14, позивач поставив відповідачу, а відповідач відповідно до довіреності АР № 0104/02 від 01.04.14 на отримання від ДП "Державний резервний насіннєвий фонд України" цінностей по рахунку-фактурі № СФ-0095 від 14.03.14 прийняв товар - насіння гороху, на загальну суму 312 499,92 грн., що підтверджується належним чином засвідченою копією видаткової накладної № РН-5-18 від 02.04.14, що підписана представниками сторін та скріплена печатками підприємств.

В порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач частково оплатив отриманий товар на суму 104 000 грн., внаслідок чого у нього виник борг щодо несплаченої вартості товару, який на час звернення з позовом до суду становив 208 499,92 грн.

Згідно з ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст. 174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі судового розгляду на виконання умов договору № 5-12 від 25.02.14 відповідачем було сплачено на рахунок позивача 66 200 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 55 від 29.01.15 та № 67 від 05.02.15(а.с.а.с. 51,52).

У зв'язку з частковою оплатою відповідачем вартості отриманого товару, позивачем було подано клопотання про зменшення позовних вимог від 09.02.15, відповідно до якого сума боргу становить 142 299,92 грн. (208 499,92 грн. - 66 200 грн.).

Відповідно до вимог п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що під час розгляду справи в суді першої інстанції після подання клопотання про зменшення позовних вимог, відповідач частково погасив суму заборгованості в розмірі 60 000 грн. (платіжні доручення №№ 162, 189 від 27.02.15, від 13.03.15), суд першої інстанції, керуючись п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, підставно припинив провадження у справі в цій частині позовних вимог (а.с.а.с. 62,67).

Зважаючи на вищевикладене, Львівський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 82 299,92 грн. заборгованості (з урахуванням проведення відповідачем часткових оплат вартості товару на суму 126 200 грн.), яка відповідачем під час розгляду справи в суді першої та в суді апеляційної інстанції не заперечується.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, у т.ч. неустойкою.

Статтею 549 ЦК України визначено поняття, згідно з яким неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У відповідності до змісту ст. 230 ГК України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 4.2 договору за несвоєчасне проведення розрахунків, передбачених у розділі 3 цього договору, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 30 % від всього залишку заборгованості.

Як стверджує позивач, станом на 19.01.15 заборгованість відповідача перед позивачем становила 208 499,92 грн., а тому штраф, який підлягає стягненню з відповідача становить 62 549,98 грн. (30 % від суми 208 499,92 грн.).

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення штрафу на суму 62 549,98 грн.

Разом з тим, міра відповідальності у сплаті покупцем 30 % штрафу за неналежне виконання зобов'язання по своєчасній оплаті товару погоджена ним при укладенні договору № 5-12 від 25.02.14, тобто покупець (відповідач у справі) не заперечив щодо такого виду та розміру відповідальності.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, стосовно недослідження судом першої інстанції обставин щодо необхідності зменшення розміру штрафу до 22 080,14 грн. на підставі ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, Львівський апеляційний господарський суд зазначає наступне:

Відповідно до пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій (ч. 1 ст. 233 ГК України). Аналогічне правило міститься й в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено також в п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Таким чином, законом визначено право суду, а не встановлено його обов'язок зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, який завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Посилання відповідача на зміну керівника підприємства, проходження провідними механізаторами в період проведення весняно-польових робіт строкової військової служби як на підстави зменшення штрафу в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України не є винятковими обставинами. Інших доводів щодо необхідності зменшення розміру штрафу відповідач не зазначає.

Щодо доводів відповідача про те, що справедливим розміром штрафних санкцій є сума 22 080,14 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач, як кредитор з врахуванням прострочення боржником строків щодо оплати отриманого товару, скористався передбаченим договором правом нарахування відповідачу штрафу в розмірі 30 % від всього залишку заборгованості.

З врахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції та зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, Львівський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Судовий збір слід покласти на скаржника в порядку ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну б/н від 27.03.15 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Радехів", с. Кустин, Радехівський район, Львівська область залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.03.15 у справі № 914/237/15 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 07.05.15.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.