РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2015Справа №910/3608/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»

про стягнення 36 480, 57 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Луценко С.О.

від відповідача: Поліщук А.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 36 480, 57 грн., з якої: 16 077, 39 грн. - пеня, 18 186, 16 грн. - інфляційні втрати та 2 217, 02 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару за договором поставки № 12399К від 01.01.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.03.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

12.03.2015 р. через загальний відділ діловодства подав представник відповідача клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю надання суду належним чином оформлених доказів по справі на виконання вимог ухвали суду від 18.02.2015 р.

Розгляд справи відкладався у порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

02.04.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач на момент подання позову свої зобов'язання за договором № 12399К від 01.01.2014 р. виконав у повному обсязі, а вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

У судовому засіданні 02.04.2015 р. оголошувалася перерва до 30.04.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.04.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» (далі-покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН» (далі-постачальник) було укладено договір поставки №12399К (далі-договір), відповідно до п. 2.1. якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі.

Згідно пункту 2.2. договору, право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обов'язкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

У пункті 8.1. договору, сторони погодили, що покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір та в такі строки: по закінченню 45 календарних днів з дати поставки товару постачальником (п.п. 8.1.1. Договору).

З протоколу узгодження розбіжностей до договору поставки №12399К від 01.01.2014 р. вбачається, що сторони дійшли згоди про викреслення п.п. 8.1.2. договору, яким покупцю згідно п.п. 8.1.1. договору надавалась альтернативна можливість оплатити поставлений товар по мірі його реалізації кінцевому споживачу, не пізніше 0 календарних днів з дати реалізації поставленого товару.

Форма оплати - безготівковий розрахунок. Оплата вартості товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, що зазначений у реквізитах сторін договору. Днем здійснення платежу вважається день списання належних до сплати сум з банківського рахунка покупця на банківський рахунок постачальника. Сторони можуть застосовувати інші способи розрахунків, передбачені чинним законодавством України (п. 8.2. договору).

Пунктом 10.1. договору передбачено, що у разі порушення стороною договору строків виконання грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, винна сторона зобов'язана сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нарахування на суму грошового зобов'язання, за кожен день прострочення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду міста Києва від 16.10.2014 р. (суддя Бойко Р.В.) у справі № 910/16771/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про стягнення 158 392,50 грн., встановлено, що у відповідача наявна заборгованість за договором з оплати поставленого йому товару у розмірі 108 392,50 грн. Судом частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (03039, м. Київ, просп. Науки, буд. 8; ідентифікаційний код 32104254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН» (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, буд. 119; ідентифікаційний код 38108233) заборгованість у розмірі 108 392 (сто вісім тисяч триста дев'яносто два) грн. 50 коп. та судовий збір у розмірі 2 167 (дві тисячі сто шістдесят одна) грн. 85 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Отже, відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факти, встановлені в рішенні господарського суду міста Києва від 16.10.2014 р. у справі №910/16771/14 не доказуються при розгляді даної справи.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2014 р. у справі №910/16771/14 було виконане відповідачем лише 05.01.2015 р., а тому просить суд стягнути з останнього 16 077,39 грн. - пені за загальний період з 29.03.2014 р. по 05.01.2014 р., 2 217,02 грн. - 3 % річних, 18 186,16 грн. - інфляційних втрат за період з 12.04.2014 р. по 05.01.2015 р.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Так, відповідно до п. 10.1. договору, у разі порушення стороною договору строків виконання грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, винна сторона зобов'язана сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму грошового зобов'язання, за кожний день прострочення.

Разом з тим, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що позивачем невірно визначено період з 29.03.2014 р. по 05.01.2014 р., нарахування пені проводиться на суму заборгованості, що більше 108 392,50 грн. - заборгованості встановленої рішенням суду, а також позивач нараховує пеню на суму, що була сплачена відповідачем до винесення рішення у справі № 910/16771/14, проте не надає докази оплати такої заборгованості відповідачем, що позбавляє суд можливості перевірити правомірність таких нарахувань.

Таким чином, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення пені з відповідача у сумі 16 077,39 грн. з підстав недоведеності та невірно визначеного позивачем періоду для нарахування.

Разом з тим, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат суд встановив, що в останніх також допущені помилки у визначенні розміру заборгованості, на яку мають проводитися такі нарахування (понад суму 108 392,50 грн.).

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума інфляційних втрат у розмірі 15 730,51 грн. (розрахунок здійснений у правовому порталі України Ліга Закон) та 3 % річних у розмірі 1 961,04 грн.

Отже, відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, зокрема, обґрунтованим розміром до стягнення з відповідача є сума 3 % річних у розмірі 1 961,04 грн. та інфляційні втрати у сумі 15 730,51 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, м. Київ, просп. Науки, буд. 8, ідентифікаційний код - 32104254), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНУМ ДИСТРИБ'ЮШН» (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Димитрова, буд. 119, ідентифікаційний код - 38108233) 1 961 (одну тисячу дев'ятсот шістдесят одну) грн. 04 коп. - 3 % річних, 15 730 (п'ятнадцять тисяч сімсот тридцять) грн. 51 коп. - інфляційних втрат та 886 (вісімсот вісімдесят шість) грн. 01 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 05.05.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.