ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 р. Справа №917/190/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул.Саксаганського - 1, м.Київ, 01033

до Приватного підприємства "Амарант-Агро", вул.50-річчя Радянської Влади - 1, с.Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область, 37264

про стягнення 6 435 959,67грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Представники:

від позивача: Марченко В.В. дор. № 253 від 26.03.15р.

від відповідача: Пащенко В.В.дор. від 10.03.15р.

У судовому засіданні 16.04.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача заборгованості за Договором поставки зерна майбутнього врожаю від 12.05.2014р. №91-К у розмірі 6435959,67грн., у т.ч. 3944000,00грн. - сума основного боргу, 694144,00грн. - пені, 1183200,00грн. -штраф, 614615,67грн. - 24% річних.

Позивач позовні вимоги підтримує у поному обсязі, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов"язань за Договором поставки зерна майбутнього врожаю від 12.05.2014р. №91-К.

Відповідач у відзиві на позов від 02.04.2015р. вхід. №4685 проти позову заперечує, посилаючись на те, що Договір поставки зерна майбутнього врожаю від 12.05.2014р. №91-К є неукладеним.

16.04.2015р. за вхід. № 5480 відповідачем надано клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки господарським судом м.Києва розглядається справа №910/7877/15-г за позовом ПП "Амарант-Агро" до публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про визнання Договору поставки зерна майбутнього врожаю від 12.05.2014р. №91-К недійсним

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Таким чином, підставою для зупинення провадження у справі є об'єктивна неможливість розгляду господарської справи до вирішення пов'язаної справи іншим судом.

Згідно з п.3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Враховуючи вищевикладені приписи закону, суд вважає, що розгляд справи №910/7877/15-г не може істотним чином вплинути на вирішення даного спору та не створює жодних процесуальних перешкод для його розгляду. За таких обставин клопотання відповідача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, закінчення строку вирішення спору, встановленого ст. 69 ГПК України, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, всебічно та повно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, заслухавши представників сторін, суд встановив:

Між публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (Покупець, Позивач) та приватним підприємством «Амарант-Агро» (Постачальник, Відповідач) було укладено Договір поставки зерна майбутнього врожаю від 12 травня 2014 року № 91-К (Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник у визначений Сторонами строк (термін) поставляє Покупцю зерно кукурудзи 3 класу у кількості 3 944,000 метричних тонн (далі -Товар), а Покупець зобов'язується прийняти Товар (поставлений насипом) та оплатити його.

Згідно з п. 1.2 Договору термін поставки: по 01 листопада 2014 року включно.

Поставка відповідної партії Товару вважається здійсненою в момент підписання між покупцем та Постачальником акту приймання-передачі відповідної партії Товару на умовах поставки передбачених цим Договором (п.1.2.1 Договору)..

Згідно з п. 1.3 Договору умови поставки: EXW - Амарант, ТОВ (дільниця № 1), адреса: 37222, вул. Лучанська, буд. 1-Б, с Юсківці, Лохвицький р-н, Полтавська обл.. (згідно ІНКОТЕРМС 2010).

Відповідно до п. 3.1 Договору попередня оплата Товару здійснюється із розрахунку ціни одиниці виміру Товару (станом на момент укладення договору), яка складає 1 000,00 грн. за одиницю виміру товару, в тому числі ПДВ - 166,67 грн..

Згідно з п. 3.1.1 Договору узгоджено, що сума попередньої оплати за Товар становить 3 944 000, 00 (три мільйони дев'ятсот сорок чотири тисячі гривень 00 коп.) грн., в тому числі ПДВ.

Згідно з п. 4.1.1 Договору Постачальник доручає Покупцю сплатити грошову суму, яку Покупець утримує із коштів, які належні до виплати Постачальнику у відповідності до п. 4.1 цього Договору, у розмірі, зазначеному в Договорі комплексного (мультиризикового) страхування майбутнього врожаю сільськогосподарських культур, що є невід'ємною частиною цього Договору, як страховий платіж. Грошові кошти, визначені п. 4.1.1 Договору, вважаються сплаченими Покупцем на користь Постачальника з моменту оплати Покупцем за Постачальника страхового платежу за Договором комплексного страхування.

Згідно з п. 4.2 Договору остаточний розрахунок (за мінусом суми попередньої оплати за Товар, що визначена п. З.1.1. Договору) за поставлений Покупцю Товар, здійснюється Покупцем (на підставі рахунку-фактури Постачальника) протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання Покупцем усіх документів (належним чином оформлених), передбачених у п.п. 2.3., 2.4 цього Договору, із розрахунку ціни за одиницю виміру Товару з ПДВ (грн.), що визначена на підставі п. З.2. Договору.

Відповідно до п. 5.5 Договору між Відповідачем (Страхувальник) та Приватним Акціонерним Товариством Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Страховик) було укладено Договір комплексного страхування посівів майбутнього врожаю сільськогосподарських культур від 12 травня 2014 р. № 220.994015188.0086.

На виконання умов Договору, ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" здійснило попередню оплату на загальну суму 3 944 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученнями №200 від 06 червня 2014р. про перерахування на рахунок Відповідача 3 805 935, 53 грн. та платіжним дорученням №212 від 06 червня 2014 р. про перерахування на користь ПрАТ СК «ПЗУ Україна» 138 064, 47 грн.

Таким чином, Покупець виконав свої зобов"язання за Договором належним чином.

Відповідач, в порушення умов Договору, свої зобов"язання за Договором не виконав, поставку передбаченого Договором Товару не здйснив.

Пунктом 5.4 Договору визначено, що у разу невиконання Постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін (строк) або виконає їх неналежним чином, покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому Постачальник зобов'язаний повернути Покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь Постачальника на виконання умов цього Договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п. 4.1.1 Договору (попередня оплата) та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист-вимога Покупця.

Згідно з п. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України та п. 5.4 Договору, Позивач направив Відповідачу лист-вимогу від 17.01.2015 р. № 130-2-12/203, що підтверджується фіскальним чеком від 17.01.2015 р. № 8621 та описом вкладення у цінний лист, яким вимагав від Відповідача повернути отримані за Договором поставки кошти, та сплатити передбачені штрафні санкції за невиконання зобов'язань.

Відповідач, отримані за Договором кон=шти не повернув, поставку Товару не здійснив.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга статті 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості у сумі 3944000,00грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем відповіднодо п. 6.3 Договору заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 694144,00 грн., нараховану за період з 02.11.2014р. по 28.01.2015р., 30% штрафу та 24% річних у розмірі 614615,67грн. за період з 06.06.2014р. по 28.01.2015р., нарахованих відповідно до п.5.4 Договору.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. З інформаційного листа від 15.03.2011 № 01-06/249 Вищого господарського суду України право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст. 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - пені за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 22 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було створене як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на виконання якої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 8 вересня 2010 р. № 549 «Про утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 № 593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 № 764» було перетворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» у державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»: повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України;

100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України;

Отже, ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч.2 ст. 22 ГК України.

Відповідно до п. 6.3 Договору у разі невиконання/неналежного виконання Постачальником зобов'язань щодо поставки Товару, Постачальник зобов'язаний сплатити Покупцю пеню у розмірі 0,2 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки Товару понад 15 днів, Постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору.

Згідно ч. З ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до вищезазначених норм матеріального права, Сторонами в Договорі (п. 5.4) було встановлено обов'язок Постачальника сплачувати проценти у розмірі 24 % річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому.

Пунктом 8.7. Договору сторони підтвердили, що штрафні санкції, що передбачені Договором були прийнятними для обох Сторін.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України та ст.ст. 199, 230, 231 Господарського кодексу України, згідно з пункту 6.3 Договору, Відповідачу нараховано пеню у розмірі 0,2 % у сумі 694144,00грн. та штраф у розмірі 30 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору у розмірі 1183200,00грн., а також 24 % річних згідно з п. 5.4 Договору складає у розмірі 614 615,67 грн.

Після проведення перевірки наданого позивачем розрахунку позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 694144,00грн., штрафу 30% у розмірі 1183200,00грн. та 24% річних у розмірі 614615,67грн., суд приходить до висновку, що вимоги позивача є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ГПК України рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи, а також подані представниками сторін докази, заслухавши їх пояснення, всебічно повно та об'єктивно за своїм внутрішнім переконанням оцінивши всі обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст.49 ГПКУкраїни.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Амарант-Агро", вул.50-річчя Радянської Влади - 1, с.Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область, 37264 () на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул.Саксаганського - 1, м.Київ, 0103 (р/р 3310 в АТ "Укрексімбанк", МФО 322313, ) 3 944 000, 00 основної заборгованості, 694 144, 00 грн. пені, 1 183 200,00 штрафу, 614 615,67 грн. 24 % річних, а також судовий збір у розмірі 73 080, 00 грн.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено:20.04.2015р.

Суддя Кльопов І.Г.