ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа №922/25/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача - Шишковський М.Б., за довіреністю №115 від 25.12.2014 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», м.Харків, (вх.№2110Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року по справі №922/25/15,

за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», м.Київ,

до Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», м.Харків,

про стягнення 91943,36 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», в якій просило суд стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 91800,00 грн., 3% річних у сумі 143,36 грн. Позивач також просив покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року по справі №922/25/14 (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» на користь Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» безпідставно отримані кошти в сумі 91800,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1836,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи не прийняв до уваги та не визнав як доказ у підтвердження виконаних робіт по договору направлення звітної документації на 80 аркушах в одному екземплярі та акт прийому виконаних робіт, які були направленні замовнику 16.10.2013 року разом з супровідним листом №70-03/1183.

Як вказує апелянт, позивач надав до суду невірну інформацію щодо невиконання договору і ввів суд в оману, що стало підставою для необґрунтованого часткового задоволення позовних вимог. На думку скаржника, в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази в підтвердження виконання ним свої обов'язків за договором на розробку науково-технічної продукції, а документи (звіти та акти здачі-прийому виконаних робіт) вчасно направлялися на адресу позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

23.04.2015 року позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№6709), в якому просить залишити рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року по справі №922/25/15 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свою позицію обґрунтовує тим, що він за період дії договору на розробку науково-технічної продукції №09-2008 від 29.01.2008 року не отримував від відповідача актів виконаних робіт на суму 91800,00 грн. та будь-яких інших актів щодо виконання умов договору в повному обсязі. Направлений акт виконаних робіт №75 на суму 91800,00 грн. та звітну документацію до договору позивач не отримував, при цьому такі документи були направлені 16.10.2013 року, тобто після закінчення строку дії договору.

Крім того, позивач зазначає, що на підтвердження відправки листа відповідач надав копію накладної кур'єрської служби, однак вона не може підтверджувати факт отримання позивачем документів по договору №09-2008 від 29.01.2008 року, оскільки вона неналежним чином оформлена. Так, у накладній у розділі опис вкладення відсутні реквізити що надають можливість ідентифікувати пакунок, а у пункті щодо отримувача відсутні будь-які відомості відносно отримання.

Позивач наполягає на тому, що відповідач був зобов'язаний виконати роботи, оформити та надати для підписання акти виконаних робіт та звітну документацію до договору саме під час його дії, тобто до 31.12.2010 року, а отже посилання відповідача про відправлення актів та документації майже через 3 роки після закінчення строку дії договору, як на доказ виконання своїх зобов'язань, є юридично необґрунтованими.

12.05.2015 року відповідач надав через канцелярію суду лист (вх.№7391), в якому просить розглядати справу без участі представника за наявними у справі документами. Крім того, відповідач надав до суду клопотання в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, про застосування строків позовної давності по даній справі у зв'язку з чим відмовити в задоволенні позовної заяви.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, приймаючи до уваги клопотання відповідача, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 13.05.2015 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріали справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

09.01.2008 року між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», яке в подальшому змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (замовник, позивач у справі) та Державним підприємством «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» (виконавець, відповідач у справі) укладено договір №09-2008 на розробку науково-технічної продукції.

Відповідно до п. 1.1. договору замовник доручає, оплачує витрати та приймає по акту приймання-передачі виконану роботу, а виконавець забезпечує виконання робіт і здачу робіт у порядку та строки, які визначені цим договором.

Згідно з пунктом 1.2. договору роботи виконуються виконавцем у повному обсязі, визначеним сторонами у календарному пані і технічному завданні, яке є невід'ємною частиною даного договору.

Строк виконання робіт передбачений в календарному плані (додаток №2 до договору).

Пунктом 2.1. договору встановлена загальна вартість робіт (ціна договору), а саме за виконану роботу по розробці складу, технології і науково-технічної продукції замовник зобов'язується сплатити виконавцю 306000,00 грн., у тому числі ПДВ 51000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2. договору оплата робіт проводиться поетапно відповідно до календарного плану з єдиним авансовим платежем у розмірі 30% від суми договору.

Згідно п. 2.4. договору замовник оплачує виконані етапи роботи і підписані обома сторонами акти приймання-передачі робіт у п'ятнадцятиденний строк. Аванс у розмірі 30% від суми договору сплачується на протязі 20 днів з моменту підписання договору і є оплатою за роботи по п. 1 і частковою оплатою по п. 9 календарного плану.

У пункті 3.3. договору сторони погодили, що після закінчення робіт виконавець разом з супровідними документами і всіма необхідними матеріалами надає замовнику акт приймання-передачі науково-технічної продукції підписаний виконавцем з додаванням до нього документації передбаченої календарним планом і умовами договору, необхідних для апробації зразки препарату з протоколами аналізу і первинних матеріалів.

У той час, згідно п. 3.4. договору замовник на протязі 20 днів з дня отримання акту приймання-передачі робіт і звітних документів направляє виконавцю підписаний акт приймання-передачі чи мотивовану відмову від приймання робіт у письмовій формі.

Пунктом 8.1. Договору встановлено, що строк дії договору встановлюється календарним планом робіт.

Відповідно до календарного плану робіт від 09.01.2008 року, який є невід'ємною частиною договору, всі роботи/послуги повинні бути виконанні протягом 2008-2010 років.

Враховуючи, що в календарному плані в пункті 16 сторони передбачили, що нагляд за випуском першої промислової серії здійснюється протягом 2009-2010 років, що є останнім етапом, то строк дії договору сторонами визначений до 31.12.2010 року.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 892 Цивільного кодексу України за договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт підрядник (виконавець) зобов'язується провести за завданням замовника наукові дослідження, розробити зразок нового виробу та конструкторську документацію на нього, нову технологію тощо, а замовник зобов'язується прийняти виконану роботу та оплатити її.

Відповідно до ч. 1 ст. 894 Цивільного кодексу України виконавець зобов'язаний передати, а замовник прийняти та оплатити повністю завершені науково-дослідні або дослідно-конструкторські та технологічні роботи. Договором можуть бути передбачені прийняття та оплата окремих етапів робіт або інший спосіб оплати.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобов'язання відповідно до договору №09-2008 від 09.01.2008 року виконав, а саме, здійснив авансовий платіж у розмірі 91800,00 грн. - 30% від суми договору, що підтверджується платіжним дорученням №1162 від 05.03.2008 року.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Однак, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано взяті на себе зобов'язання за договором №09-2008 від 09.01.2008 року.

Відповідач заперечуючи проти позиції позивача зазначає, що ним на виконання умов договору №09-2008 та календарного плану на адресу позивача своєчасно була направлена звітна документація та акти здачі-приймання виконаних робіт, а 16.10.2013 року на прохання позивача направлені дублікати акту приймання-здачі виконаних робіт та звітної документації.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції у матеріалах справи відсутні докази в підтвердження позиції відповідача, а саме щодо своєчасного направлення відповідачем на адресу позивача актів здачі-приймання виконаних робіт та відповідної документації згідно з договором №09-2008 від 09.01.2008 року, тобто у строк до 31.12.2010 року.

Так, умовами договору та календарним планом передбачено, які документи має надати виконавець замовнику, при цьому підставою для здійснення розрахунку за виконані роботи є підписані обома сторонами акти здачі-приймання робіт, однак такі акти відсутні.

Щодо супровідного листа №70-03/1183 від 16.10.2013 року, згідно якого відповідач направляє на адресу позивача акт здачі-приймання виконаних робіт на суму 91800,00 грн. та звітну документацію на 80 аркушах у 1 примірнику, колегія суддів зазначає, що в листі міститься інформація про необхідність підписання акту та повернення його відповідачу протягом 10 днів відповідно до п. 3.4. договору. Однак, вказаний супровідний лист з документами є копією відповідного пакунку документів та направлений на адресу позивача у 2013 році, тобто майже через два роки після закінчення дії договору і встановленого ним строку для направлення документів.

Відповідачем не надано до суду листа позивача, в якому він просив направити йому дублікати документів, крім того текст супровідного листа свідчить про первинне направлення зазначеної в ньому документації. Так, якщо відповідачем своєчасно були виконані роботи та направлені позивачу, то сторони повинні були підписати такий акт до 31.12.2010 року, маючи такий акт та прохання направити дублікати документів, відповідач повинен був в жовтні 2013 року направити копію своєчасно підписаного акту, а не направляти новий акт з проханням підписати його, посилаючись на договір, строк якого закінчився.

При цьому, направлення відповідачем документів згідно супровідного листа №70-03/1183 від 16.10.2013 року не є належним доказом, що підтверджує своєчасне та повне виконання відповідачем своїх зобов'язань у визначений договором №09-2008 від 09.01.2008 року строк, а саме до 31.12.2010 року.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по виконанню робіт передбачених умовами договору №09-2008 від 09.01.2008 року.

04.11.2014 року позивач звернувся до відповідача з претензією щодо повернення суми попередньої оплати в розмірі 91800,00 грн., що була перерахована на виконання договору №09-2008 від 01.01.2008 року, роботи по якому так і не були виконані відповідачем.

Відповідачем отримана претензія позивача 12.11.2014 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Згідно ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт отримання відповідачем попередньої оплати в розмірі 91800,00 грн. і у визначений договором строк не передання позивачу виконаних робіт. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що відповідач набув кошти в сумі 91800,00 грн. безпідставно, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 143,36 грн. за період з 05.12.2014 року по 23.12.2014 року.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягнення суми попередньої оплати, як безпідставно отриманої відповідачем, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, а тому на вказану суму не можуть нараховуватись 3% річних і правомірно відмовив у задоволені позову в зазначеній частині.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №09-2008 від 09.01.2008 року щодо своєчасного виконання робіт і надання відповідних документів.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне

Так, частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції (п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року).

Відповідач, звертаючись до суду апеляційної інстанції з заявою про застосування строків позовної давності, не обґрунтував неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції. Таким чином, у задоволені заяви слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року по справі №922/25/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2015 року по справі №922/25/15 залишити без змін.

Повний тест постанови складено 15 травня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.