ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р.Справа № 922/1663/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовою О.В.

розглянувши справу

за позовом Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області, м.Харків
до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків
про визнання незаконним факту нарахування штрафних санкцій
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Конопля О.М. (довіреність №01-42 юр№9730 від 12 листопада 2014 року)

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2015 року позивач, Територіальне управління державної судової адміністрації в Харківській області, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання незаконним факту нарахування пені, 3% річних та індексу інфляції за рахунками №14181, №70057, №60136, №56163, №0242-59, №53977 та № 59253 до договорів № 14181 від 10 травня 2005 року, № 70057/151 від 15 вересня 2004 року, № 60-136/35 від 07 грудня 2004 року, № 56-163/80 від 30 липня 2004 року, № 05-0242/59 від 16 лютого 2007 року, № 53977 від 04 травня 2007 року відповідно, укладених між позивачем та Акціонерною компанією "Харківобленерго" (відповідачем). Заявлену вимогу обґрунтував відсутністю його вини та тим, що в нього не було достатніх коштів на рахунках, щоб зареєструвати фінансові зобов'язання та здійснити оплату в строк передбачений договорами, посилаючись на ст. 48 бюджетного кодексу України. Крім того, просив суд 1218,00 гривень судового збору покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 березня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 16 квітня 2015 року.

10 квітня 2015 року позивач надав до суду супровідним листом (вх.№14409) витребувані документи на підтвердження заявлених позовних вимог.

16 квітня 2015 року відповідач надав через канцелярію суду відзив (вх.№15103), в якому проти позову заперечував повністю, посилаючись на невірно обраний позивачем спосіб захисту та просив припинити провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмету спору, оскільки станом на 01 квітня 2015 року позивачем сплачені рахунки №14181, №70057, №60136, №56163, №0242-59, №53977 та № 59253.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи надані сторонами документи.

В судовому засіданні 16 квітня 2015 року було оголошено перерву до 23 квітня 2015 року.

В судовому засіданні 23 квітня 2015 року було оголошено перерву до 12 травня 2015 року.

Позивач в судове засідання 12 травня 2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач у судовому засіданні 12 травня 2015 року проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів вважає, що в межах наданих їй повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між позивачем та відповідачем укладені договори про постачання електричної енергії:

-№53977 від 04 травня 2007 року для Дергачівського районного суду Харківської області;

-№ 05-0242/59 від 16 лютого 2007 року для Жовтневого суду міста Харкова,

-№59253/85 від 09 лютого 2005 року для Коломацького районного суду Харківської області;

-№56-163/80 від 30 липня 2004 року для Красноградського районного суду Харківської області;

-№60-136/35 від 07 грудня 2004 року для Куп'янського міськрайонного суду Харківської області;

-№70057/151 від 15 вересня 2004 року для Лозівського міськрайонного суду Харківської області;

-№14181 від 10 травня 2005 року для Чугуївського міського суду Харківської області.

У січні 2015 року територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області отримало рахунки на оплату пені, 3% річних та індексу інфляції №14181, №70057, №60136, №56163, №0242-59, №53977 та №59253 до договорів №14181 від 10 травня 2005 року, №70057/151 від 15 вересня 2004 року, №60-136/35 від 07 грудня 2004 року, №56-163/80 від 30 липня 2004 року, №05-0242/59 від 16 лютого 2007 року, №53977 від 04 травня 2007 року відповідно.

23 числа кожного місяця споживачі електроенергії в особі відповідних судів проводять зняття показів розрахункових приладів та надають постачальнику звіт про обсяги спожитої за певний період електричної енергії.

Позивач, своєчасно, до 25 числа кожного місяця, звертається до розрахункового відділу районного відділення енергозбуту для отримання рахунків на оплату електричної енергії.

Після цього, на протязі декількох днів нашою установою готуються платіжні документи, які до 28 числа відповідного місяця направляються до органу казначейської служби для оплати.

У січні 2015 року місцеві суди міста Харкова та Харківської області спожили електроенергію на загальну суму 147 598,24 гривень.

Станом на 29 січня 2015 року реальне фінансування видатків зі спеціального фонду державного бюджету, яким саме передбачені видатки на оплату електричної енергії, становило 33216,46 гривень.

Даний факт підтверджується випискою по рахунках станом на 29 січня 2015 року, згідно якої 33169,19 гривень було оплачено, після чого на рахунку залишилося 47,27 гривень.

Неоплаченою залишилася сума 50498,78 гривень.

Положення статті 48 бюджетного кодексу України наголошують на те, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання за спеціальним фондом бюджету виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету.

Грошові кошти за КЕКВ 2273 по спеціальному фонду надійшли лише 11 лютого 2015 року в сумі 180409,10 гривень. Після чого і була здійснена повна оплата за січень.

Це підтверджується платіжними дорученнями від 11 лютого 2015 року №4124, №4128, №4119, №4129, №4126, №4133, оплата по якими була здійснена вже 13 лютого 2015 року.

Даний факт затримки оплати послугував АК «Харківобленерго» для застосування пені, а також трьох відсотків річних та індексу інфляції.

Позивач зазначає, що не може жодним чином вплинути на реальне надходження грошових коштів для оплати видатків.

Позивач звертався до відповідача листами від 31 січня 2013 року №343/13 та від 28 лютого 2013 року №641/13 із пропозицію внесення змін до договору, а саме:

«Штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) застосовуються до Замовника при наявності таких умов:

- несвоєчасного направлення платіжного доручення до відповідно органу державної казначейської служби - в порушення вимог частини 1 додатку № 2 до Договору;

- за наявності реального фінансування.

Штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) не застосовуються:

- у разі несвоєчасного надання АК «Харківобленерго» актів наданих послуг та рахунків на оплату наданих послуг;

- при несвоєчасній оплаті наданих послуг з причин незалежних від територіального управління, зокрема у зв'язку з затримкою фактичних надходжень грошових коштів до спеціального фонду Замовника та затримкою оплати органами казначейської служби.».

Але, листами від 13 лютого 2013 року №26Е-03/15-7579 та від 07 березня 2013 року №26Е-03/15-12151 АК «Харківобленерго» відхилило пропозицією внесення змін до договорів з постачання електроенергії за державні кошти.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що його дії не можуть вважатися такими, що порушують договірних зобов'язань та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій, у зв'язку з затримкою фінансування з державного бюджету чи затримкою здійснення платіжних операцій органами казначейської служби внаслідок відсутності вини позивача.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України (Наказ Державної судової адміністрації України від 05 квітня 2011 року №82) як державний орган, юридична особа здійснює організаційне забезпечення діяльності місцевих судів, з метою створення належних умов для їх функціонування, суддів та забезпечення роботи суддівського самоврядування.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.1 Господарського кодексу України, державні органи наділені правом звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених Господарським кодексом України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пункт 1 частини 1 статті 12 Господарського кодексу України встановлює, ще господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладай зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст.12 Цивільного кодексу України, особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

1) визнання наявності або відсутності прав;

2) визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів;

3) визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

5) припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

6) присудження до виконання обов'язку в натурі;

7) відшкодування збитків;

8) застосування штрафних санкцій;

9) застосування оперативно-господарських санкцій;

10) застосування адміністративно-господарських санкцій;

11) установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

12) іншими способами, передбаченими законом.

З огляду на приписи вищевказаної статті Господарського кодексу України, суд також не вбачає, який саме спосіб захисту своїх прав, як суб'єкт господарювання, обрав позивач у позовній заяві.

Оскільки до суду не надано жодного доказу визнання недійсними повністю або частково договорів про постачання електричної енергії: №53977 від 04 травня 2007 року для Дергачівського районного суду Харківської області; №05-0242/59 від 16 лютого 2007 року для Жовтневого суду міста Харкова; №59253/85 від 09 лютого 2005 року для Коломацького районного суду Харківської області; №56-163/80 від 30 липня 2004 року для Красноградського районного суду Харківської області; №60-136/35 від 07 грудня 2004 року для Куп'янського міськрайонного суду Харківської області; №70057/151 від 15 вересня 2004 року для Лозівського міськрайонного суду Харківської області; №14181 від 10 травня 2005 року для Чугуївського міського суду Харківської області, то твердження позивача про незаконність нарахування штрафних санкцій, яке передбачено умовами цих договорів і відображено в рахунках до цих договорів є хибним та таким, що ґрунтується на довільному тлумаченні норм права.

Суд звертає увагу позивача на те, що рахунок виданий на виконання умов договору не є самостійним правочином.

Крім того, відповідно до відзиву та доданих до нього актів звірки, позивач оплатив усі спірні рахунки.

Відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України:

"1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом."

Також, слід зазначити, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від обов'язку оплати, з огляду на позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року у справі №11/446. Так, Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Відповідно до вимог чинного законодавства річні та інфляційні нарахування не є штрафними санкціями.

Предметом позову є визнання незаконним факту нарахування пені, 3% річних та інфляційних відображених у рахунках, але у розумінні ст.202 Цивільного кодексу України факт нарахування пені, 3% річних та інфляційних не є правочином, а визнання його недійсним не передбачено чинним законодавством.

Відповідно до оглядового листа Верховного суду України від 01 квітня 2014 року, суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, тобто предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а тому позовні вимоги останнього не спричинять до усунення порушень і захисту його прав і законних інтересів.

У зв'язку з зазначеним, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження по справі.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного та ст.129 Конституції України, ст.ст.12, 15, 16, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст.20, 179 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 18.05.2015 р.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/1663/15