РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015Справа №914/3937/14

За позовом Приватного підприємства "Дизайн Полідрук" (вул. Лесі Українки, 53, с. Чишки, Пустомитівський район, Львівська область, 81444)

до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" (вул. Верховної Ради, 7, м. Київ, 02100)

про визнання недійсним договору

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: Щербина О.Ю. - головний юрисконсульт, дов. № 10/00-09 від 21.01.15р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "Дизайн Полідрук" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про визнання недійсним кредитного договору № 1-0022/13/22-KL від 08.11.2013 р., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що спірний кредитний договір не був спрямований на реальне виконання істотних умов договору, суперечить вимогам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг", оскільки містить односторонні умови регулювання кредитних відносин, укладений між сторонами під час існування в кредитора складного фінансового становища, за обтяжуючих для позивача обставин та на невигідних для нього умовах, що призвело до негативних наслідків, на виникнення яких останній не сподівався під час його підписання, у зв'язку з чим даний договір, за твердженням позивача, згідно з приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.11.2014, на підставі ст.ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України, позовні матеріали надіслано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва, у зв'язку зі встановленням в ході їх розгляду, що місцезнаходженням відповідача є: м. Київ, бульвар Верховної Ради, 7.

За наслідками автоматичного розподілу автоматизованою системою документообігу суду позовні матеріали передані на розгляд судді Селівону А.М..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.14 порушено провадження у справі № 914/3937/14 та призначено до розгляду на 25.12.14 р..

Ухвалою суду від 25.12.14 р. за клопотанням представника відповідача строк розгляду спору продовжувався на 15 днів, розгляд справи відкладався на 27.01.15 р..

У судове засідання 25.12.14 р. з'явились уповноважені представники сторін.

В судове засідання 27.01.15 р. з'явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача у вказане судове засідання не з'явився.

По дату, час і місце розгляду даної справи 27.01.15 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою б/н від 25.12.14 р. представника позивача про відкладення розгляду справи.

До початку судового засідання 25.12.14 р. позивачем подано суду письмові пояснення № 22-12/14 від 22.12.14 р., які разом з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 25.12.14 р. відповідачем подано суду відзив на позовну заяву б/н від 24.12.2014, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на той факт, що під час укладення Кредитного договору № 1-0022/13/22-КL від 08.11.13р. сторони в повній мірі виконали вимоги ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України.

Також у відзиві відповідач зазначає, що зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у Банку, є майновими зобов'язаннями, а тому позивач виступає кредитором Банку, вимоги якого щодо здійснення переказу коштів не можуть бути задоволеними ні під час дії в ПАТ «БАНК ФОРУМ» тимчасової адміністрації, ні підчас ліквідації.

Таким чином, за твердженнями відповідача, здійснення розрахунково-касового обслуговування, тобто списання Банком коштів з рахунку ПП «Дизайн Полідрук», не виконане в тому числі і в силу положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки є вимогами кредитора Банку, задоволення яких заборонено та не здійснювалось згідно ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відзив на позовну заяву з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 25.12.14 р. відповідач через канцелярію суду подав заяву б/н від 24.12.2014 про долучення документів до матеріалів справи. Заява судом задоволена, документи долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 25.12.14 р. позивачем через канцелярію суду подано клопотання (без вихідних реквізитів), відповідно до якого останній просить суд залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Національний банк України та зобов'язати його надати докази, що свідчать по вжиття останнім заходів впливу стосовно виявлених порушень банківського законодавства з боку відповідача, встановлення щодо відповідача певних обмежень при здійсненні ним окремих банківських операцій, а також письмового повідомлення відповідача про можливість введення тимчасової адміністрації.

Клопотання позивача з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 25.12.14 р. позивачем подано суду заяву № 24-12/14 від 24.12.204 про зміну підстав позову, відповідно до якої останній, у зв'язку з тим, що спірний кредитний договір укладено під впливом обману, поза волею і свідомим розрахунком ризиків з боку позивача, оскільки при укладанні оспорюваного договору позивач розраховував на те, що відповідач свої зобов'язання щодо виконання істотної умови договору - строковості наданого кредиту, вжиття заходів погашення платежів за кредитним договором виконає належним чином, просить суд визнати його недійсним на підставі приписів ст. 230 Цивільного кодексу України.

На підтвердження направлення копії заяви про зміну підстав позову з доданими до неї документами відповідачу позивачем надано суду фіскальний чек № 3945 від 24.12.2014 та відповідний опис вкладення у цінний лист. Заява разом з доданими до неї документами долучена судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 27.01.15 р. представником відповідача через канцелярію суду поданий відзив б/н від 22.01.15 р. на позовну заяву з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову № 24/12-14 від 24.12.14 р., в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження фактів навмисного приховування банком обставин, які мали істотне значення в розумінні ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України під час вчинення оспорюваного правочину. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Окрім того, згідно абзацу 7 підпункту 3.12 пункту 3 Постанови № 18 не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п.3.12 Постанови № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Розглянувши в судовому засіданні 27.01.15 р. позовну заяву та зміст заяви позивача про зміну підстав позову, суд розцінює останню лише як зміну посилання позивача на норми матеріального права, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги при збереженні первісних фактичних обставин справи.

З приводу поданого позивачем клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національний банк України та витребування доказів вжиття заходів спливу стосовно порушень з боку відповідача банківського законодавства суд зазначає, що згідно п.1.6 Постанови № 18 питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.01.15 р. щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи Національного банку України заперечував.

Разом з тим, судом за матеріалами справи встановлено, що предметом спору в даній справі є визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами. За висновками суду, обставини даної справи можуть бути встановлені судом самостійно в межах її розгляду на підставі наявних у справі доказів, при цьому наявність або відсутність порушень банківського законодавства з боку відповідача не є предметом доказування даної справи, отже суд дійшов висновку про відсутність необхідності залучення до участі у справі третьої особи та достатність наявних в справі матеріалів для повного та об'єктивного розгляду справи по суті, а тому в судовому засіданні 27.01.15 р. за результатами розгляду поданого позивачем клопотання в задоволенні останнього судом відмовлено.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Сторони в судовому засіданні 25.12.14 р. повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 27.01.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну підстав позову (зміну посилання на норми матеріального права), та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.01.15 р. підтримав заперечення проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

08 листопада 2013 р. між Приватним підприємством «Дизайн Полідрук» (позичальник за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» (кредитор за договором, відповідач у справі) було укладено кредитний договір №1-0022/13/22-КL (далі - Кредитний договір).

Згідно умов п.1.1 Кредитного договору ПАТ «БАНК ФОРУМ» зобов'язався відкрити ПП «Дизайн Полідрук» відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надати позичальнику кредитні кошти окремими частинами - «Вибірки» на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначеної п. 1.2 Договору граничної суми коштів (кредитний ліміт), а позичальник зобов'язувався вчасно погашати кредитору заборгованість за Кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі та в строки (терміни) та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до положень п.п. 1.2, 1.3 Кредитного договору кредит надається з метою для рефінансування кредитної заборгованості в іншому банку та поповнення обігових коштів позичальника з максимальним лімітом заборгованості в сумі 5 250 000 (п'ять мільйонів двісті п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок із строком повернення кредиту до 07.11.2014 р..

За користування Кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою, яка встановлюється на весь період дії Договору в розмірі 19,5 (дев'ятнадцять цілих п'ять десятих процентів) річних (п. 3.2. Кредитного договору).

Порядок надання Кредитором кредитних коштів позичальнику встановлений умовами п. 2.3. Кредитного договору.

Стаття 3 Кредитного договору регулює розмір та порядок сплати процентів та комісій, зокрема, відповідно до п. 3.1. Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує Кредитору проценти у валюті відповідної Вибірки, що нараховуються на суму фактичної заборгованості Позичальника за Кредитом за фактичний строк існування заборгованості за Кредитом з періодичністю, визначеною п. 3.3. Договору.

Положеннями пункту 3.3. Кредитного договору визначено, що у разі чергового надання кредиту в період з 1-го по 25-те число поточного місяця включно проценти за користування кредитом нараховуються кредитором за період від дати надання кредиту по 25-те число поточного місяця включно або до дати повного погашення заборгованості за кредитом, залежно від того, що настане раніше. Сплаті такі проценти підлягають в період з 26-го числа поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно.

У разі чергового надання кредиту після 25-го числа поточного місяця (або продовження існування заборгованості за кредитом станом на 26-те число поточного місяця) проценти за користування кредитом нараховуються Кредитором за період від дати надання кредиту по 25-е число наступного календарного місяця включно або до дати повного погашення заборгованості за Кредитом, залежно від того, що раніше настане. Сплаті такі проценти підлягають в період з 26-го числа наступного календарного місяця по останній календарний день наступного місяця включно. При повному остаточному погашення заборгованості за Кредитом проценти за користування Кредитом нараховуються кредитором до дати повного остаточного погашення заборгованості за Кредитом. Сплаті такі проценти підлягають в день повного остаточного погашення заборгованості за Кредитом.

Згідно п.10.8 Кредитного договору він набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

12 листопада 2013 р. між позивачем та позичальником укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору, відповідно до якого Сторони доповнили п. 5.2.10 Кредитного договору підпунктом 5.2.10.3: «підтримувати співвідношення ЕВІТ до показника відсоткові витрати на рівні не нижчому ніж 1,2, де: ЕВІТ - чистий дохід…, Відсоткові витрати - дані розшифровки рядку 2250 звіту про фінансові результати».

У відповідності до умов п. 1.5 Кредитного договору в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором було укладено ряд договорів забезпечення, зокрема:

- Договір застави № 1-0488/13/24-ZS (майнових прав вимоги за договором банківського вкладу) від 08.11.13 р. між ПАТ «Банк Форум» та Ждановим Г.Ю.;

- Договір Застави майнових прав вимоги за договором банківського вкладу №1-0488/13/24-28 від 08 листопада 2014 року між Ждановим Геннадієм Юрійовичем та ПАТ «Банк Форум» на суму 5 250 000,00 грн..

- Договір поруки між ПАТ «Банк Форум» та Ждановим Г.Ю. № 1-0489/13/24-Р від 11.11.13 р.;

- Договір поруки між ПАТ «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Майбаш Груп Україна»» № 1-0492/13/24-Р від 11.11.13 р.;

- Договір поруки між ПАТ «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Еврика» № 1-0491/13/24- Р від 11.11.13 р.;

- Договір поруки між ПАТ «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо - торгова компанія «Еврика» № 1-0490/13/24Р від 11.11.13р..

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм § 1 і 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до частини 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 1 ст. 1068 Цивільного кодексу України встановлено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

При цьому слід зазначити, що ст. 1069 Цивільного кодексу України визначені умови кредитування рахунку, зокрема, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

На виконання вимог чинного законодавства України та умов Кредитного договору Банк протягом всього строку дії Кредитного договору надавав ПП «Дизайн Полідрук» кредитні кошти згідно з його заявками (вибірками) № 1 від 11.11.13 р., № 2 від 13.11.13 р. та № 3 від 30.01.14 р., копії яких наявні в матеріалах справи, меморіальними ордерами № 196214 від 11.11.13 р. на суму 5000000,00 грн., № 235274 від 13.11.13 р. на суму 250000,00 грн. та № 238480 від 14.02.14 р. на суму 150000,00 грн.. Копії вказаних меморіальних ордерів долучені відповідачем до матеріалів справи.

Додатково факт надання кредитних коштів позивачеві підтверджується відповідними виписками банку з рахунку позивача № 4061 в ПАТ «Банк Форум».

При цьому факт отримання та розмір наданих відповідачем кредитних коштів позивачем не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, а також підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання відповідачем банківських послуг відсутні.

Доказів пред'явлення позивачем претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання банківських послуг у фактично виконаній частині Кредитного договору до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання відповідачем положень Кредитного договору в фактично виконаній його частині, зокрема, щодо фактично наданих банком кредитних коштів з боку позивача відсутні.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності укладеного між сторонами Кредитного договору № 1-0022/13/22-KL від 08.11.2013 р..

Як зазначалося вище, підставами для визнання вказаного спірного Кредитного договору недійсним позивач назвав вчинення правочину під впливом обману з боку відповідача та поза волею і свідомим розрахунком ризиків з боку позивача, що призвело, як стверджує позивач, до позбавлення його можливості перекредитовувати отримані в іншому банку кредити, тим самим ставлячи підприємство у скрутне фінансове становище в зв'язку з достроковим вилученням грошових коштів із обігу.

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що на момент укладення спірного Кредитного договору банк належав до категорії неплатоспроможних банків, який уклавши кредитні договори на значні суми, тим самим сприяв додатковому завищенню своїх зобов'язальних активів, що в результаті вплинуло на пришвидшення застосування тимчасової адміністрації.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 14.03.2014 року прийнято рішення № 14 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум». Вказане рішення було прийнято на підставі постанови Правління Національного банку України від 13.03.2014 року № 135 «Про віднесення ПАТ «Банк Форум» до категорії неплатоспроможних». Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14.03.14 р. № 32 призначено Соловйову Н.А. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Форум». У подальшому постановою Правління Національного банку України від 13.06.2014 року № 355 було відкликано ліцензію ПАТ «Банк Форум» та прийнято рішення про його ліквідацію. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.06.2014р. № 49 розпочато ліквідацію ПАТ «Банк Форум».

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2014 року, прийнятого у справі № 757/16901/14-ц за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до «ЄРНАМІО КОНСАЛТІНГ ЛТД", ОСОБА 2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», треті особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА З, ОСОБА 4 про стягнення майна (коштів) з власників істотної участі банку для задоволення вимог кредиторів, згідно якого було встановлено наявність висновків внутрішнього аудиту щодо перевірки процесів адміністрування (супроводження) кредитів, звітні документи про фінансові показники діяльності банку, які досліджувались під час розгляду справи, відтак, за твердженнями позивача, на момент укладення оспорюваного кредитного договору відповідач передбачав можливість настання наслідків своєї неплатоспроможності та майбутньої ліквідації, а отже, передбачав обмеження в силу діючого банківського законодавства можливостей позичальника в погашенні кредиту за рахунок заставного майна, передбачав обов'язкове поступлення лише готівкових коштів в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та обов'язків Кредитора за цим договором. Проте, як стверджує позивач, відповідач приховав від позивача дану обставину, чим порушив вимоги ст.230 Цивільного кодексу України, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним Кредитного договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Суд зазначає, що статтею 229 Цивільного кодексу України, яка встановлює правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, унормовано, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до цієї статті при укладенні такого правочину має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

Помилкою є неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Правочин визнається недійсним, якщо волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Не може бути підставою для застосування статті 229 Цивільного кодексу України помилка стосовно здатності сторін належно виконати правочин незалежно від того, обумовлена така нездатність об'єктивними причинами чи небажанням однієї із сторін належно виконати свої обов'язки, які випливають з правочину.

Відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (далі - Постанова № 9) правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомим та бажаними для однієї зі сторін.

Відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом про визнання Кредитного договору № 1-0022/13/22-KL від 08.11.2013 недійсним на підставі статей 229, 230 Цивільного кодексу України, позивач посилався на те, що представник відповідача - заступник директора Відділення № 2400 «Львівська дирекція з корпоративного бізнесу ПАТ «Банк Форум» Здоровик В.В. на момент укладення оспорюваного договору був достовірно обізнаний про неможливість кредитора дотриматись істотних умов Кредитного договору, проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту позивачем суду не надано. Також не надано позивачем жодних доказів на підтвердження фактів навмисного приховування відповідачем обставин, які мали істотне значення під час укладення Кредитного договору.

Окрім цього суд звертає увагу, що статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також судом встановлено, що укладаючи Кредитний договір № 1-0022/13/22-KL від 08.11.2013 р., який є предметом спору у даній справі, сторонами визначені предмет договору, права та обов'язки сторін, строки виконання зобов'язань, цільове призначення кредитних коштів, умови кредитування, порядок нарахування та сплати відсотків, інші умови, що свідчить про те, що вказаний договір відповідає природі правочину та умовам укладення кредитного договору та, зокрема, приписам ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

При цьому судом не приймаються до уваги доводи позивача про наявність обману, які ґрунтуються насамперед на його твердженнях, що якби відповідач повідомив позивача при укладенні Кредитного договору про введення тимчасової адміністрації в Банку, позивачем договір рефінансування з ПАТ «Банк Форум» укладений би не був.

В той же час суд звертає увагу, що позивач при укладенні оспорюваного Кредитного договору діяв за своїм вільним волевиявленням. При цьому доцільність укладення правочинів не може оцінюватися судом.

Оскільки позивач не надав доказів того, що при укладанні Кредитного договору він помилявся (був ведений в оману) щодо природи правочину, прав та обов'язків, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем ні самого факту введення його в оману відповідачем при укладанні Кредитного договору № 1-0022/13/22-KL від 08.11.2013 р., ні наявності умислу в діях відповідача.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

В свою чергу, вищенаведене свідчить про недоведеність обставин, передбачених ст.ст. 229, 230 Цивільного кодексу України, тобто позивачем належними засобами доказування не доведено наявність підстав недійсності оспорюваного Кредитного договору, зокрема, не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що спірний договір суперечить вимогам приписів Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору № 1-0022/13/22-KL від 08.11.2013 р, укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові, отже вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 12 травня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон .