РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015Справа №910/1316/15-г

За позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця"
до Державного підприємства "Укртрансфармація"
про стягнення 662 652,74 грн.

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Карпов А.О. (дов. № 16 від 01.01.2015 року)
від відповідача Чуракова Н.М. (дов. № 10 від 06.02.2015 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 02 квітня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Державне підприємство "Придніпровська залізниця" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Укртрансфармація" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 611 870,55 грн., з яких 450 000,00 грн. основного боргу, 15 793,15 грн. три проценти річних, 115 650,00 грн. інфляційних нарахувань, 30 427,40 грн. пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2015 року порушено провадження у справі № 910/1316/15-г та призначено справу до розгляду на 19.02.2015 року.

17.02.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання 19.02.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 28.01.2015 року не виконав, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У судовому засіданні 19.02.2015 року представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору та документ на виконання вимог ухвали суду.

Розглянувши подане позивачем 19.02.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 02.04.2015 року.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 02.03.2015 року відповідач подав відзив на позов.

31.03.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 450 000,00 грн. основного боргу, 17 975,34 грн. три проценти річних, 164 250,00 грн. інфляційних нарахувань, 30 427,40 грн. пені.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Подана позивачем заява про уточнення позовних вимог розцінюється судом як заява про зменшення позовних вимог та приймається до розгляду, позовні вимоги розглядаються з урахуванням заяви поданої 31.03.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва.

У судовому засіданні 02.04.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.04.2015 року не заперечив проти позову.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

В С Т А Н О В И В:

26.10.2012 року між Державним підприємством "Придніпровська залізниця" (сторона 1) та Державним підприємством "Укртрансфармація" (сторона 2) було укладено Договір ПР/НР-1240/НЮІ про надання поворотної фінансової допомоги (надалі про тексту - Договір), за умовами якого сторона 1 зобов'язується надати стороні 2 поворотну фінансову допомогу стороні 2 на безвідсотковій основі в національній валюті України у розмірі 630 000,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до пункту 2.4. Договору допомога вважається наданою з моменту зарахування грошових коштів на банківський рахунок сторони 2.

Згідно з пунктом 3.2. Договору сторона 2 зобов'язується повернути всю суму допомоги у термін до 31.10.2013 року. Повернення коштів здійснюється поетапно відповідно до Графіка повернення поворотної фінансової допомоги - надалі - Графік (Додаток № 1 до Договору).

Як вбачається з платіжного доручення № 11006 від 01.11.2012 року позивач надав відповідачу поворотну фінансову допомогу у розмірі 450 000,00 грн.

Пунктом 3.6. Договору сторони погодили, що допомога вважається повернутою з моменту зарахування на банківський рахунок позикодавця.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Державне підприємство "Укртрансфармація" допустило порушення своїх зобов'язань по поверненню отриманих від позивача коштів у розмірі 450 000,00 грн.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 450 000,00 грн. основного боргу, 17 975,34 грн. три проценти річних, 164 250,00 грн. інфляційних нарахувань, 30 427,40 грн. пені.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти наявності у нього боргу в сумі 450 000,00 гривень не заперечував, проте просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю належного бюджетного фінансування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання щодо надання відповідачу поворотної фінансової допомоги виконав належним чином, що підтверджується платіжним дорученням № 11006 від 01.11.2012 року на суму 450 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 статті 1050 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приймаючи до уваги те, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у розмірі 450 000,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем, в порядку статей 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не спростований суд приходить до висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Придніпровська залізниця" про стягнення з Державне підприємство "Укртрансфармація" 450 000,00 грн. заборгованості по за договором № ПР/НР-1240/НЮІ про надання поворотної фінансової допомоги від 26.10.2012 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно доводів відповідача суд зазначає наступне:

Відповідач зазначив, що його вини у неповерненні фінансової допомоги немає, оскільки кошти які він мав сплатити мали надійти з бюджету, проте не надійшли.

Проте суд зазначає, що відсутність бюджетного призначення на фінансування повернення фінансової допомоги не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку повернення фінансової допомоги.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 року № 15/5027/715/2011).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року".

Відповідно до частини 6 статті 78 Бюджетного кодексу України виконання місцевих бюджетів за видатками здійснюється за процедурою, визначеною статтями 46- 51 цього кодексу.

Частиною 1 статті 46 Бюджетного кодексу України передбачено, що стадіями виконання бюджету за видатками визнаються:

1) встановлення бюджетних асигнувань розпорядникам бюджетних коштів на основі затвердженого бюджетного розпису;

2) затвердження кошторисів, паспортів бюджетних програм (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), а також порядків використання бюджетних коштів;

3) взяття бюджетних зобов'язань;

4) отримання товарів, робіт та послуг;

5) здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов'язань;

6) використання товарів, робіт та послуг для виконання заходів бюджетних програм;

7) повернення кредитів до бюджету.

Таким чином, законодавство України не прив'язує виконання місцевого бюджету (здійснення платежів) до фактичного надходження коштів розпоряднику. Така стадія виконання бюджету відсутня.

Крім того, відповідно до пункту 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, установи мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; обсяг бюджетних зобов'язань, узятих установою протягом бюджетного періоду, повинен забезпечити зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов'язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов'язаннями у поточному році. У разі скорочення бюджетних асигнувань розпорядники повинні вживати заходів до ліквідації або скорочення обсягу бюджетних зобов'язань, які перевищують уточнені плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів.

Обов'язок відповідача сплатити суму боргу, додатково обґрунтовується тим, що згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, в тому числі Головного управління державного казначейства у м. Києві чи Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У відповідності до статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. Тому відсутність коштів у Відповідача не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування та відсутності коштів на реєстраційному рахунку не звільняє його від виконання зобов'язань щодо повернення фінансової допомоги.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 17 975,34 грн. три проценти річних, 164 250,00 грн. інфляційних нарахувань, 30 427,40 грн. пені.

Згідно зі статтею 216 Господарського процесуального кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що за порушення умов цього Договору та неповернення допомоги відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. що діє на момент прострочення, від суми неповернутої допомоги за кожен день прострочки.

Зважаючи на вищенаведене, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення з відповідача штрафних санкцій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 30 427,40 грн., нарахованої за період з 01.11.2013 року по 01.05.2015 року, є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов'язання відповідачем вимагати сплати останнім 3% річних від простроченої суми, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних на загальну суму 17 975,34 грн., нарахованих за період з 01.11.2013 року по 01.03.2015 року.

Разом з тим, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд вважає, що позовні вимоги Державного підприємства "Придніпровська залізниця" про стягнення з Державне підприємство "Укртрансфармація" інфляційних нарахувань на загальну суму 164 250,00 грн. за період з 01.11.2013 року по 01.03.2015 року, є обґрунтованими.

Приймаючи до уваги вищевикладене, позовні вимоги Державного підприємства "Придніпровська залізниця" підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в розмірі, визначеному чинним законодавством.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Укртрансфармація" (02121, м. Київ, Дарницький район, вул. Ташкентська, буд. 60, ) на користь Державного підприємства "Придніпровська залізниця" (49600, м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, буд. 108, ) 450 000 (чотириста п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 17 975 (сімнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят п'ять) грн. 34 коп. три проценти річних, 164 250 (сто шістдесят чотири тисячі двісті п'ятдесят) грн. 00 коп. інфляційних нарахувань, 30 427 (тридцять тисяч чотириста двадцять сім тисяч) грн. 40 коп. пені,13 153 (тринадцять тисяч сто п'ятдесят три) грн. 05 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.04.2015 року

Суддя С.В. Стасюк