КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2015 р. Справа№ 910/26260/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

від позивача: Стужна В.М.- представник

від відповідача : Станішевський І.С. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 04.02.2015р.

у справі № 910/26260/14 (суддя С.В. Балац)

за позовом Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС"

до Приватного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державне спеціалізоване підприємство "ЧОРНОБИЛЬСЬКА АЕС" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про визнання договору купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17 недійсним.

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що укладений сторонами спору договір купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17 не відповідає вимогам закону "Про засади функціонування ринку природного газу" та укладений без врахування і з порушенням постанови НКРЕ від 05.07.2012 № 849 "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу". Позивач водночас зазначає, що при укладенні вказаного договору ціна визначена відповідачем всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2013 № 951 "Про зниження ціни на природний газ" та постанови НКРЕ від 30.12.2013 № 1797 "Про встановлення граничного (максимального) рівня ціни на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів. Крім того, позивач стверджує, що оспорюваний договір укладений відповідачем без отримання в установленому порядку ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.02.2015р. по справі № 910/26260/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на безпідставність, необґрунтованість рішення. Таким, що прийято при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», Постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2013 N2951 "Про зниження ціни на природний газ", Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 30.12.2013 N21797 "Про встановлення граничного (максимального) рівня ціни на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів", Постанови Кабінету Міністрів України №1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом", Постанови Кабінету Міністрів України №705 від 25.07.2012 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу".

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що при прийнятті оспорюваного рішення суд дійшов помилкового висновку про те, що встановлена умовами п. 5.2 договору від 27.02.2014 №2379/14-КП-17 ціна за 1000 куб.м. газу в розмірі 3113,00 грн. відповідає постанові національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) №1798 від 30.12.2013, оскільки ДСП "Чорнобильська АЕС" є промисловим споживачем, у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 та на підставі листів державного агентства України з управління зоною відчуження від 22.10.2014 №01-2833/1.4.3 та ДСП "Чорнобильська АЕС" від 21.10.2014 №4211-52-1102/2.

Апелянт зазначає, що при укладанні договору купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 №2379/14-КП-17 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" повинен був визначити для ДСП "Чорнобильська АЕС" граничну (максимальну) ціну, встановлену постановою НКРЕ від 30.12.2013 №1797 - 2448,00 грн. за 1000 куб.м., тобто як для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів. Саме про зазначені умови йшлося в листах Державного агентства України з управління зоною відчуження від 22.10.2014 №01-2833/1.4.3 та ДСП "Чорнобильська АЕС" від 21.10.2014 №4211-52-1102/2, а не тільки про статус ДСП ЧАЕС як промислового споживача.

Апелянт вважає, що постачання природного газу за договором від 27.02.2014 №2379/14-КП- 17 мало відбуватись за правилами, визначеними ПКУУ від 25.07.2012 №705, тобто за регульованим тарифом. На підставі наведеного позивач вважає, що договір від 27.02.2014 №2379/14-КП-17 був укладений під впливом помилки і згідно положень статті 229 Цивільного кодексу України є оспорюваним.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія встановила наступне.

Між Державним спеціалізованим підприємством "ЧОРНОБИЛЬСЬКА АЕС" ( покупець за договором) та Публічним акціонерним товариством "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (продавцем за договором) укладено договір купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17 відповідно до якого відповідач зобов'язується передати у власність позивача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах Договору (п. 1.1 Договору).

У відповідності до п. 1.2 Договору газ, що продається за Договором використовується позивачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Згідно п. 2.1 Договору відповідач передає позивачу з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ обсягом до 13.030 тис. куб. м.

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м. газу становить 3113,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу.

Укладений між сторонами спору Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17, оскільки вважає, що оскаржуваний правочин укладений сторонами з порушенням типової форми договору на купівлю-продаж природного газу, яка встановлена постановою НКРЕ від 05.07.2012 № 849 "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу" та є обов'язковою для сторін господарських зобов'язань. При визначенні ціни оскаржуваного правочину відповідачем застосована постанова НКРЕ від 30.12.2013 № 1798 "Про встановлення граничного рівня ціни на природний газ для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання" в розмірі 3113,00 грн, однак позивач стверджує, що при укладенні Договору відповідач мав застосувати положення постанови НКРЕ від 30.12.2013 № 1797, яка в свою чергу передбачає ціну за 1000 куб. м. газу в розмірі 2.448,00 грн, тобто як для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів.

Також позивач стверджує, що частиною 2 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом" встановлено, що реалізація природного газу для підприємств, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів здійснюється суб'єктами господарювання тільки за наявності відповідної ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, яка на момент укладення оскаржуваного правочину у відповідача була відсутня.

Враховуючи вищевикладене позивач просить суд на підставі ст.ст. 203,215, 227 ЦК України, ст.. 207 ГК України визнати договір купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17 недійсним.

Проаналізувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Таким чином, з наведеного вбачається, що зміст господарського договору складає сукупність умов, на яких він укладений.

У відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Державне агентство України з управління зоною відчуження у листі від 22.10.2014 № 01-2833/1.4.3 зазначає, що державне спеціалізоване підприємство "ЧОРНОБИЛЬСЬКА АЕС" в процесі діяльності виробляє теплову енергію виключно для забезпечення технологічного процесу та є промисловим споживачем, річний обсяг споживання природного газу якого перевищує 3 млн. куб. метрів на рік. Позивач підтверджує факт того, що підприємство є промисловим споживачем у листі від 21.10.2014 № 4211-52-1102/2 (вказані вище листи наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій).

У відповідності до постанови НКРЕ від 30.12.2013 № 1798 "Про встановлення граничного рівня ціни на природний газ для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання" встановлений граничний рівень цін на природний газ:

- для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання ціна на природний газ встановлена на рівні 3.113,00 за 1000 м. куб. (без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на послуги з транспортування, розподілу і постачання природного газу за регульованими тарифами).

- для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів на рівні 2.448,00 грн за 1000 м. куб. (без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на послуги з транспортування, розподілу і постачання природного газу за регульованими тарифами).

У спірному договорі ціна складає 3.113,00 грн за 1000 м. куб., що підтверджує відповідність оспорюваного договору постанові НКРЕ від 30.12.2013 № 1798.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1729 "Про забезпечення споживачів природним газом", зокрема п.п. 2 ст. 2, передбачено, що реалізація природного газу для задоволення потреб установ та організацій, які фінансуються з державного та місцевого бюджетів здійснюється суб'єктами господарювання, що мають ліцензію на постачання природного газу за регульованим тарифом. Оскільки у Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" відсутня ліцензія на постачання природного газу за регульованим тарифом компанія не має юридичних підстав реалізовувати природний газ, позивачу керуючись постановою НКРЕ від 30.12.2013 № 1797 "Про встановлення граничного рівня ціни на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів".

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 № 705 гарантованими постачальниками природного газу є суб'єкти господарювання, що в установленому порядку отримали ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та провадять діяльність на затвердженій НКРЕ території з постачання природного газу за регульованим тарифом для споживачів України (крім промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу який перевищує 3 млн. куб. м. та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії). Враховуючи вказану постанову позивач не позбавлений свого права звернутись до гарантованого постачальника природного газу, що в установленому порядку отримав ліцензію на постачання природного газу за регульованим тарифом та провадить діяльність на території з постачання природного газу.

Таким чином, підсумовуючи сукупність наведених вище фактів та обставин даного спору, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що:

по-перше: Державне спеціалізоване підприємство "ЧОРНОБИЛЬСЬКА АЕС" є промисловим споживачем;

по-друге: оспорюваний правочин відповідає постанові НКРЕ від 05.07.2012 № 849 "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу" (між власниками та постачальниками природного газу);

по-третє: фактичні обставини у даному спорі, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні, тому, підстав для застосування до Договору правил, визначених ст. 215 Цивільного кодексу України, немає;

по-четверте: сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов оспорюваного правочину, оскільки Договір містить предмет, ціну та строк дії, тощо, та підписаний і скріплений відбитками печаток сторін, відтак, Договір вважається укладеним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірною вольовою дією. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Згідно з нормою закону правочин завжди є правомірним, якщо тільки його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.1. ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого арбітражного суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.13. № 11 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що покупець погодився на всі всі істотні умови Договору, зокрема, природа правочину, права та обов'язки сторін, та інше.

Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчить факт підписання зазначеного Договору сторонами. Зі сторони позивача договір був підписаний повноважним представником позивача (Генеральним директором) добровільно.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, є правочинами, в яких формування волі відбулось під впливом помилки, що спотворила справжню волю.

Помилка -це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Пленумом Верховного Суду України прийнято постанову "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.09. № 9, де вказано, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Також у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09. № 9 зазначено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведене, колегія приходить до висновку, що посилання позивача на те, що постачання природного газу мало відбуватись за правилами визначеними ПКМУ від 25.07.2012 № 705, тобто за регульованим тарифом , а не за встановленим п.5.1,5.2. договору та Постановою НКРЕ №1798 від 30.12.13, отже договір було укладено під впливом помилки позивача, пов'язаної з неправильним сприйняттям обставин, що мають істотне значення, є недоведеним.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що укладення договору купівлі-продажу природного газу від 27.02.2014 № 2379/14-КП-17 було здійснено під впливом помилки, пов»язаної з неправильним сприйняттям обставин.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість вимог позивача, а доводи викладені в апеляційній скарзі не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення місцевого господарського суду обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.02.2015р. у справі № 910/26260/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 04.02.2015 року по справі № 910/26260/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/26260/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська