РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015Справа №910/5045/15-г
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «МЕД ЕКСІМ»
доДержавної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України»
простягнення 932 456 грн 43 коп.
Представники:
від позивача: Гаврилова О.Ю. - представник за довіреністю від 15.01.2015
від відповідача: Дуплеца І.В. - представник за довіреністю № 142 від 24.03.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03.03.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕД ЕКСІМ» з вимогами до Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» про стягнення 932 456 грн 43 коп. заборгованості за договором про закупівлю № 272 від 12.12.2013, в тому числі 704 720 грн 00 коп. основного боргу, 202 540 грн 27 коп. інфляційних втрат, 25 196 грн 15 коп. 3 % річних.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору про закупівлю № 272 від 12.12.2013 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання з оплати поставленого товару, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 704 720 грн 00 коп., крім того у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позивачем нараховано 3 % річних у розмірі 25 196 грн 15 коп. та інфляційні втрати у розмірі 202 540 грн 27 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 порушено провадження у справі № 9105045/15-г, розгляд справи призначений на 30.03.2015.

26.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надішли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про відкладення розгляду справи.

30.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надішли документи на виконання вимог ухвали суду

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 розгляд справи відкладено на 27.04.2015, у зв'язку із задоволенням клопотання представника відповідача та неподанням сторонами витребуваних доказів.

У судове засідання 27.04.2015 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 27.04.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

12.12.2013 між Державною установою «Інституту епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мед Ексім» (постачальник) укладено договір про закупівлю № 272, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити прилади для контролювання інших фізичних характеристик (код ДК 016:2010-26.51.51 - Лот № 1, Лот № 2, Лот № 3, Лот № 5 (товар), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити вартість товару та інших елементів, пов'язаних з виконанням зобов'язань по договору безпосередньо постачальником.

Згідно з пунктом 10.1 договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 21.12.2013.

Найменування, асортимент, кількість та ціни зазначені у специфікації, яка розроблена на підставі акцептованої пропозиції конкурсних торгів та є невід'ємною частиною даного договору (пункту 1.2. договору).

У відповідності до пунктів 3.1. та 3.2. договору ціна та товар встановлюється в національній валюті України. Загальна вартість даного договору складає: 704 720 грн 00 коп.

Положеннями пункту 4.1. договору сторони погодили, що оплата здійснюється по факту поставки товару. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 3 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення та фінансування закупівлі на свій рахунок. Бюджетні зобов'язання за договором виникають у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Відповідно до пункту 6.1 договору замовник зобов'язаний приймати поставлені товари згідно з видатковими накладними та надати доручення, я також своєчасно та в повному обсязі сплачувати та поставлені товари.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору про закупівлю № 272 від 12.12.2013 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 704 720 грн 00 коп. (з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною № 989 від 19.12.2013 та актом прийому-передачі від 19.12.2013, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання з оплати поставленого позивачем,товару, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем за отриманий товар у розмірі 704 720 грн 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано відповідачем, зокрема відповідачем не надано суду доказів оплати поставленого позивачем товару на суму 704 720 грн 00 коп. Крім того, сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом за період: 01.01.2014-01.11.2014.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплати відповідних робіт, зокрема, у разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, а не приймати їх результати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 N 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Крім того, суд зазначає що розрахунки за договором проводяться по факту поставки товару. Судом встановлено, що сторонами підписано та скріплено відтисками печаток видаткову накладену № 989 від 19.12.2013 та акт виконаних робіт від 19.12.2013, таким чином у відповідача після підписання видаткової накладеної та акту виник обов'язок з оплати отриманого товару.

З огляду на вищенаведене та встановлення факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати товару, поставленого позивачем за договором про закупівлю товарів № 272 від 12.12.2013, вимоги позивача про стягнення 704 720 грн 00 коп. з відповідача підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за договором про закупівлю товарів № 272 від 12.12.2013, позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати у розмірі 202 540 грн 27 коп. та 3 % річних у розмірі 25 196 грн 15 коп. за період прострочення з 12.11.2012 по 16.04.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», стосовно того, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, судом враховано рекомендації, викладені у пунктах 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», стосовно того, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд встановив, що доданий до позовної заяви арифметичний розрахунок 3% річних є неправильним, а тому суд наводить власний розрахунок пені за порушення строків оплати товару в межах визначеного позивачем періоду нарахування:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
704720.0020.12.2013 - 31.01.20154083 %23632.25
З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання грошового зобов'язання за договором, вимоги позивача про нарахування відповідачу 3 % річних підлягають задоволенню за перерахунком суду у розмірі 23 632 грн 25 коп., вимоги про нарахування відповідачу інфляційних втрат у розмірі 202 540 грн 27 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» (03680, м. Київ, вул. М. Амосова, 5, ідентифікаційний код 02011947) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕД ЕКСІМ» (01032, м. Київ, вул. Вєтрова, 1, ідентифікаційний код 38203897) заборгованість у розмірі 704 720 (сімсот чотири тисячі сімсот двадцять) грн 00 коп., 3 % річних у розмірі 23 632 (двадцять три тисячі шістсот тридцять два) грн 25 коп., інфляційні втрати у розмірі 202 540 (двісті дві тисячі п'ятсот сорок) грн 27 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 18 617 (вісімнадцять тисяч шістсот сімнадцять) грн 85 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 30.04.2015

Суддя Н.Б. Плотницька