КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа№ 910/25096/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Авдеєва П.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 12.05.2015 року по справі № 910/25096/14 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" на рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 29.12.2014 року) по справі № 910/25096/14 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма"

до публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватне акціонерне товариство "Альба Україна"

про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги

№70352-20/14-7 від 05.06.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від 05.06.2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року у позові відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма", звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" по справі № 910/25096/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Авдеєва П.В., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року апеляційна скарга була повернена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

13.03.2015 року позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма", повторно звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" по справі № 910/25096/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Авдеєва П.В., Куксова В.В.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 року по справі № 910/25096/14 відновлено товариству з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" строк на подання апеляційної скарги та прийнято її до провадження і призначено перегляд рішення на 21.04.2015 року.

У судове засідання, призначене на 21.04.2015 року, представники сторін не з'явились, у зв'язку з чим судове засідання було відкладено на 12.05.2015 року.

Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь"на підставі ст. 96 ГПК України надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року у справі № 910/25096/14 відмовити повністю, а рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні надавав свої пояснення та просив рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Представники позивача та третьої особи в судові засідання не з'являлись, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Оскільки у відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду було надіслано позивачу та третій особі рекомендованою кореспонденцією з повідомленнями про вручення на адреси, що зазначені в позовній заяві та апеляційній скарзі, а саме: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 32/3, оф. 6 (позивач) та 08300, Київська область, м. Бориспіль, вул Шевченка, 100 (третя особа), то апеляційний суд вважає, що позивач та третя особа були повідомлені про час і місце судових засідань.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007 № 01-8/675 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року»(пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Слід також зазначити, що вищезгаданий інформаційний лист відправляє до пункту 4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» (із змінами від 08.04.2008 року), в якому зазначається, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У пункті 3.9.2. постанови Плєнума Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, а також наявність в матеріалах справи всіх необхідних для перегляду рішення доказів, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутністю представника позивача та третьої особи, проти чого також не заперечує представники відповідача, присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, виступ представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року по справі № 910/25096/14 - залишається без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.06.2014 року між приватним акціонерним товариством "Альба Україна" (первісний кредитор, третя особа) та публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (новий кредитор, відповідач) укладено договір про відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 (а.с. 12-15).

За своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги № 70352/14-7 є договором факторингу, укладання якого регулюється Главою 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ст. 1078 ЦК України).

За приписами ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За умовами договіру про відступлення права вимоги ПАТ "Альба Україна", як первісний кредитор, відступає (продає), а ПАТ "Банк "Київська Русь", як новий кредитор, набуває (купує) за 127 298,87 грн. у порядку та на умовах, визначених цим договором, право вимоги за зобов'язанням ТОВ «АВІС-ФАРМА» (боржник, позивач) у сумі 127 298,87 грн., що випливає з договору купівлі-продажу № 1110 від 13.01.2014 року укладеного між боржником та первісним кредитором.

Договір факторингу підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Статтею 1080 ЦК України визначено поняття недійсності заборони відступлення права грошової вимоги. Згідно зазначеної статті договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

У п. 1.1.1. договору зазначено, що право вимоги первісного кредитора за зобов'язаннями боржника на суму зазначену в п. 1.1. цього договору, що випливає з договору купівлі-продажу, підтверджується випискою з балансового рахунку боржника. Первісний кредитор засвідчує, що заперечень, які можуть бути висунуті боржником проти вимог нового кредитора на момент підписання договору, не існує, вимоги є дійсними та не має підстав для їх невиконання боржником (п. 1.1.2 договору).

Пунктом 1.2 передбачено, що первісний кредитор зобов'язаний повідомити боржника про здійснення відступлення права вимоги за основним зобов'язанням протягом 3 днів з дня набуття новим кредитором права вимоги, в порядку передбаченому п. 3.1. цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про відступлення права вимоги було направлено позивачу відповідачем та отримано ним.

Не погоджуючись з значеним договором товариство з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від 05.06.2014 року.

Позивач вважає, що договір про відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від 05.06.2014 року має бути визнаний недійсним, оскільки договором купівлі-продажу № 1110 від 13.01.2014 року передбачена оплата за товар саме на поточний рахунок продавця і інших домовленостей між сторонами не було; при укладенні договору про відступлення права вимоги сторони не врахували п. 10.1. договору купівлі-продажу, відповідно до якого сторонам заборонено вносити зміни до договору без згоди на те іншої сторони; боржник не повідомлений про здійснення відступлення права вимоги та вказаний договір підписаний без згоди позивача; сума боргу не підтверджена належними документами та новому кредитору не надані та не можуть бути надані всі необхідні документи; сторони не визначили істотної умови договору - строк його дії; договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Позивач просить суд визнати недійсними договір факторингу від 05.06.2014 року, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що відповідної згоди на заміну кредитора у зобов'язанні він не надавав.

Наведені доводи позивача відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У даному випадку договором купівлі-продажу № 1110 від 13.01.2014 року не передбачено обов'язковості отримання згоди від боржника на відступлення права вимоги.

Отже, умовами договору купівлі-продажу не встановлено, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише у випадку надання згоди боржником.

Відповідно до ст. 1080 Цивільного кодексу України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Таким чином, навіть у випадку наявності домовленості між ПАТ "Банк "Київська Русь" (новий кредитор) та ТОВ «АВІС-ФАРМА» (боржник) про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, оскаржуваний договір факторингу є дійсним.

У даному випадку відсутні не тільки будь - які домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, а і умова щодо обов'язковості отримання згоди від боржника на укладання договору факторингу.

За наведених обставин, згода ТОВ «АВІС-ФАРМА» на відступлення права грошової вимоги не потрібна.

Виходячи з наведеного, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору відступлення прав вимоги № 70352-20/14-7 від 05.06.2014 року, укладеного між приватним акціонерним товариством "Альба Україна" (первісний кредитор, третя особа) та публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (новий кредитор, відповідач).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Внаслідок цього, доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається колегіально за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року у справі № 910/25096/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс-Фарма" на рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 29.12.2014 року) по справі № 910/25096/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року у справі № 910/25096/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25096/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

П.В. Авдеєв