УХВАЛА

12.05.2015Справа № 910/24029/13

За скаргами Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій»

на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України

За первісним позовом Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції

України

До Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових

технологій»

Про стягнення 14 092 989,73 грн.

За зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових

технологій»

До Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції

України

Про тлумачення умов договору

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України: Лесик М.А. - представник за довіреністю № 26-03/2015 від 26.03.2015 р.

від Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій»: Бородкін Д.І. - представник за довіреністю № 145-07 від 02.07.2014 р.

від ДВС: Попів Р.І. - представник за довіреністю № 4.4.-03/4.4/1321 від 06.11.2013 р.

Обставини справи:

29.01.2015 р. та 31.01.2015 р. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшли скарги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 30.01.2015 р. та 02.02.2015 р. відкладено вирішення питання про прийняття скарг Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України до повернення матеріалів справи № 910/24029/13 до Господарського суду міста Києва.

25.02.2015 р. матеріали справи повернулись до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.02.2015 р. розгляд скарг Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України призначено до розгляду на 08.04.2015 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. відмовлено Приватному акціонерному товариству «Інститут розвитку передових технологій» в задоволенні заяви про визнання наказу Господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. № 910/24029/13 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» про відстрочку постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 та відстрочено виконання даної постанови до 14.05.2015 року.

08.04.2105 р. через відділ діловодства господарського суду від Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України надійшли письмові пояснення, які суд залучив до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд скарг було відкладено на 23.04.2015 р.

Представник Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» в судовому засіданні 23.04.2015 р. подав письмові пояснення по справі.

Суд виніс на розгляд сторін клопотання Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, в якому заявник просив суд зупинити провадження по розгляду скарг до розгляду в Київському апеляційному господарському суді апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 р. про відстрочку виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13.

Представник Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» заперечив проти зупинення розгляду скарг.

Суд зазначив, що у відповідності до комп'ютерної бази «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що Київським апеляційним господарським судом винесено постанову від 15.04.2015 р. у справі № 910/24029/13, якою ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 р. у справі № 910/24029/13 залишено без змін, у зв'язку з чим суд відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження по розгляду скарг.

21.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду надійшла постанова Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015 р. у справі № 910/24029/13, відповідно до якої апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду м. Києва № 910/24029/13 від 10.03.2015 р. про відстрочку виконання рішення у даній справі - без змін, а матеріали оскарження у справі № 910/24029/13 - повернуто до Господарського суду м. Києва.

Представник ДВС в судове засідання 23.04.2015 р. не з'явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 р. у справі № 910/24029/13 не виконав, при цьому 22.04.2015 р. подав клопотання про відкладення розгляду скарг.

Представники сторін поклали розгляд даного клопотання на розсуд суду.

Суд розглянув подане клопотання ДВС в судовому засіданні 23.04.2015 р., та дійшов висновку про його задоволення.

Враховуючи викладене, з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд скарг Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України відкласти на 12.05.2015 р.; повторно зобов'язав відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надати суду всі матеріали виконавчого провадження по виконанню наказів Господарського суду м. Києва № 910/24029/13 від 23.12.2014 р., та письмові пояснення з приводу заявлених скарг; за відсутності витребуваних доказів надати обґрунтовані письмові пояснення з даного приводу.

Представник Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» в судовому засіданні 12.05.2015 р. підтримав подані ним скарги та просив їх задовольнити.

Представник ДВС в судовому засіданні 12.05.2015 р. надав суду письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи; заперечив проти задоволення скарг в повному обсязі.

Представник Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судовому засіданні 12.05.2015 р. заперечив проти задоволення скарг в повному обсязі.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, виніс ухвалу в справі № 910/24029/13.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників стягувача, боржника та ДВС, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду скарг, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.04.2014 р. у справі № 910/24029/13 в задоволенні первісного позову Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відмовлено повністю. Разом з тим, судом відмовлено задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2014 р. по справі № 910/24029/13 змінено: первісний позов Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України задоволено, а в задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» відмовлено повністю.

23.12.2014 р. на виконання вищевказаної постанови Господарським судом м. Києва були видані відповідні накази.

29.01.2015 р. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства надійшла скарга від Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України, згідно з якою воно просить визнати незаконною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про стягнення виконавчого збору.

Скаржник обґрунтовує скаргу наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру в строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 29.12.2014 відкрито виконавче провадження №45944694 та надано Боржнику семиденний строк на добровільне виконання рішення з моменту отримання.

Боржник стверджує, що отримав постанову про відкриття виконавчого провадження лише 12.01.2015 р., що підтверджується копією конверта та роздруківкою із офіційного вебсайту Державного підприємства «Укрпошта» із підтвердженням поштового відправлення, у зв'язку з чим строк на добровільне виконання рішення тривав до 19.01.2015 р. включно.

Не зважаючи на вищезазначене, постанова ВП № 45944694 від 12.01.2015 р. про стягнення виконавчого збору була винесена до закінчення строку, наданого державним виконавцем на добровільне виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином, на думку скаржника, державний виконавець не міг не знати про несвоєчасне отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, а отже і про початок відліку строку на добровільне виконання рішення, оскільки йому мало надійти повідомлення про вручення листа з постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику, і лише пересвідчившись в отриманні такого листа, державний виконавець мав можливість почати відлік строку на добровільне виконання рішення. Крім того, боржник письмово повідомив виконавця про несвоєчасне отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, подавши клопотання про відкладення виконавчих дій.

Також скаржник зазначив, що 19.01.2015 р., тобто в межах строку, наданого державним виконавцем для добровільного виконання рішення, боржник провів із ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зарахування зустрічних однорідних вимог на суму боргу у виконавчому провадженні № 45944694, зокрема, на суму 14 161 809,73 грн., про що повідомив його 19.01.2015 р., у підтвердження чого надав суду копії заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та доказів її направлення стягувачу і державному виконавцю.

Таким чином. Боржник, добровільно виконав рішення суду в межах строку на добровільне виконання. А отже, стягнення виконавчого збору із Боржника є протиправним.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Таким чином, дії Державної виконавчої служби в особі головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А. Л. були незаконними, оскільки Постанова була винесена незважаючи на те, що рішення було виконано добровільно, і в межах строку на добровільне виконання. Крім того, Постанова винесена державним виконавцем до спливу строку на добровільне виконання, наданого державним виконавцем. При цьому державний виконавець навіть не пересвідчився в отриманні Боржником постанови про відкриття виконавчого провадження. Дії державного виконавця прямо порушують положення ч .2 ст. 25, ч. 1 ст. 28 Закону.

Боржник дізнався про наявність Постанови лише під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, що відбулось 20.01.2015 року, тому строк на звернення зі скаргою не пропущено.

Розглянувши подану скаржником скаргу на дії Державної виконавчої служби України щодо незаконного винесення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л. постанови ВП № 54944694 від 12.01.2015 р. про стягнення з боржника виконавчого збору, господарський суд дійшов висновку про її необґрунтованість, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадової особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У відповідності до п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.03 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», заяви, подання учасників виконавчого провадження вирішуються загальним і господарським судами мотивованими ухвалами відповідно до вимог статей 232 - 234 ЦПК та статей 86, 1212 ГПК. Виходячи зі змісту ст. 24824 ЦПК у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження»), проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом або скоротити його.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, надані докази та пояснення в їх сукупності, оскільки Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» станом на 12.05.2015 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 в добровільному порядку не виконано; зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулось; ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. відмовлено Приватному акціонерному товариству «Інститут розвитку передових технологій» в задоволенні заяви про визнання наказу Господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. № 910/24029/13 таким, що не підлягає виконанню; ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» про відстрочку постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 та відстрочено виконання даної постанови до 14.05.2015 року; відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було дотримано вимоги чинного законодавства щодо винесення оскаржуваної постанови, то у Господарського суду м. Києва відсутні правові підстави для визнання незаконною постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про стягнення виконавчого збору.

За таких обставин, Господарський суд м. Києва відмовляє у задоволені скарги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо визнання незаконною постанови Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про стягнення виконавчого збору.

29.01.2015 р. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства надійшла скарга від Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України, згідно з якою воно просить визнати незаконними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. щодо накладення арешту на кошти Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій»; визнати незаконною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про арешт коштів Приватного акціонерного товариство «Інститут розвитку передових технологій».

Скаржник обґрунтовує дану скаргу тим, що на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2014 р. у справі № 910/24029/13 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думансьою А.Л. було винесено постанову від 12.01.2015 р. про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на рахунки ПрАТ «Інститут розвитку передових технологій», в якій було зазначено, що у строк наданий на самостійне виконання рішення боржником не виконано.

Однак, скаржник заперечує щодо цього і стверджує, що рішення у справі виконано своєчасно і добровільно шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, посилаючись на ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України.

Також скаржник зауважив, що строк на добровільне виконання судового рішення почався з 13.01.2015 р. і завершився 19.01.2015 р., з врахуванням дати отримання постанови про відкриття виконавчого провадження - 12.01.2015 р., посилаючись на ст. 253 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник зазначив, що державного виконавця було належним чином повідомлено про добровільне виконання боржником судового рішення у даній справі, зокрема, до Державної виконавчої служби поштою було направлено клопотання про закінчення виконавчого провадження та одночасно копія цього клопотання була подана до канцелярії Державної виконавчої служби.

При цьому, боржник стверджує, що офіційно не отримував копії постанови про накладення арешту від 12.01.2015 р., і про її існування дізнався під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження № 45944694, що відбулось 20.01.2015 р.

Таким чином, на думку скаржника, постанова була винесена незаконно, без будь-яких законних підстав, отже, підлягає визнанню недійсною.

Розглянувши подану скаржником скаргу на дії Державної виконавчої служби України щодо незаконного винесення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л. постанови ВП № 54944694 від 12.01.2015 р. про стягнення з боржника виконавчого збору, господарський суд дійшов висновку про її необґрунтованість, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Частинами 1 і 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

За приписами ч 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, постанова про арешт коштів (майна) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду.

ДВС пояснило, що у відповідності до електронної відповіді Державної податкової служби України боржником в банківських установах відкрито рахунки. Керуючись статтями 11, 52, 57, 65 Закону, статтями 59, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», державним виконавцем 12.01.2015 р. винесено постанову про арешт коштів боржника.

Відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює порядок виконання рішень суду органами державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом визначено виключний порядок та підстави для зняття арешту з майна боржника.

Так, частиною першою статті 50 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадженя» визначено виключний перелік підстав для зняття арешту з майна боржника по виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні. Зазначеною статтею передбачено три випадки зняття арешту з майна боржника, а саме:

- особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

- з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після и винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту;

- у разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, надані докази та пояснення в їх сукупності, оскільки Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» станом на 12.05.2015 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 в добровільному порядку не виконано; зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулось; ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. відмовлено Приватному акціонерному товариству «Інститут розвитку передових технологій» в задоволенні заяви про визнання наказу Господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. № 910/24029/13 таким, що не підлягає виконанню; ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» про відстрочку постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 та відстрочено виконання даної постанови до 14.05.2015 року; відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було дотримано вимоги чинного законодавства щодо винесення оскаржуваної постанови, то у Господарського суду м. Києва відсутні правові підстави для визнання незаконною постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про арешт коштів боржника.

За таких обставин, Господарський суд м. Києва відмовляє у задоволені скарги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо визнання незаконною постанови Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про арешт коштів боржника.

31.01.2015 р. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства надійшла скарга від Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України, згідно з якою воно просить визнати незаконною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо не завершення виконавчого провадження № 45944694; зобов'язати Державну виконавчу службу України завершити виконавче провадження № 45944694.

Скаржник обґрунтовує дану скаргу тим, що ним в повному обсязі виконано своєчасно та добровільно постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2014 р. у справі № 910/24029/13 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, посилаючись на ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України.

Розглянувши подану скаржником скаргу на дії Державної виконавчої служби України щодо незаконної бездіяльності Державної виконавчої служби України, господарський суд дійшов висновку про її необґрунтованість, виходячи з наступного.

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частина друга статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.03 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», заяви, подання учасників виконавчого провадження вирішуються загальним і господарським судами мотивованими ухвалами відповідно до вимог статей 232 - 234 ЦПК та статей 86, 1212 ГПК. Виходячи зі змісту ст. 24824 ЦПК у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження»), проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом або скоротити його.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, надані докази та пояснення в їх сукупності, оскільки Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» станом на 12.05.2015 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 в добровільному порядку не виконано; зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулось; ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. відмовлено Приватному акціонерному товариству «Інститут розвитку передових технологій» в задоволенні заяви про визнання наказу Господарського суду м. Києва від 23.12.2014 р. № 910/24029/13 таким, що не підлягає виконанню; ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2015 р. задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» про відстрочку постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2014 р. у справі № 910/24029/13 та відстрочено виконання даної постанови до 14.05.2015 року; відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було дотримано вимоги чинного законодавства щодо незакінчення виконавчого провадження, то у Господарського суду м. Києва відсутні правові підстави для визнання незаконною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо незакриття виконавчого провадження № 45944694 та зобов'язання Державної виконавчої служби України завершити вказане виконавче провадження.

За таких обставин, Господарський суд м. Києва відмовляє у задоволені скарги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо визнання незаконною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо незакриття виконавчого провадження № 45944694 та зобов'язання Державної виконавчої служби України завершити вказане виконавче провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити в задоволені скарги від 29.01.2015 р. Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо визнання незаконною постанови Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про стягнення виконавчого збору.

2. Відмовити в задоволені скарги від 29.01.2015 р. Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо визнання незаконною постанови Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 12.01.2015 р. у виконавчому провадженні № 45944694 про арешт коштів боржника.

3. Відмовити в задоволені скарги 31.01.2015 р. Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» на дії відділу примусово виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо визнання незаконною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо незакриття виконавчого провадження № 45944694 та зобов'язання Державної виконавчої служби України завершити вказане виконавче провадження.

Суддя Т.М. Ващенко