РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015Справа №910/7221/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Будівельні матеріали та будівництво»

До Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

Про стягнення 687 181,77 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Будівельні матеріали та будівництво» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення 620 000,00 грн. основного боргу, 26 515,06 грн. пені, 27 030,00 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 1 325,75 грн. - 3% річних та 12 310,96 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами внаслідок неналежного виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору банківського вкладу «Класичний» № 66 від 16.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2015 порушено провадження у справі № 910/7221/15-г та призначено справу до розгляду на 16.04.2015.

Позивач в судовому засіданні 16.04.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/7221/15-г від 16.04.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 27.03.2015, розгляд справи був відкладений на 28.04.2015.

Позивач в судове засідання 28.04.2015 не з'явився.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, з огляду на наступне

Згідно абз. 2 п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Протокол судового засідання від 16.04.2015 свідчить про те, що представники позивача Ларіна А.В. та Гемонова О.Л. були присутніми в цьому засіданні та повідомлені про те, що наступне судове засідання відбудеться 28.04.2015 (розгляд справи відкладено).

Більше того в матеріалах справи наявна розписка від 16.04.2015 представника позивача про те, що останньому повідомлено судом про дату та місце проведення наступного засідання у справі № 910/7221/15-г.

Відповідач в судове засідання 28.04.2015 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 27.03.2015 та ухвали від 16.04.2015 не виконав.

Від відповідача 24.04.2015 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника в судове засідання, який має приймати участь в іншому судовому процесі в м. Дніпропетровськ.

Суд розглянувши клопотання відзначає наступне

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують факт відсутності у відповідача, як юридичної особи, можливості направити іншого представника у судове засідання.

Доказів того, що керівництво відповідача, яке в силу ст. 28 Господарського процесуального кодексу України може бути представником юридичної особи, не в змозі прийняти участь в судовому засіданні не подано.

З огляду на викладене, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки наявних в матеріалах справи документів достатньо для її розгляду, суд вважає, що неявка представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 28.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.04.2013 між Публічним акціонерним товариством «Будівельні матеріали та будівництво» (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Дніпропетровське РУ» (банк) було укладено договір банківського вкладу «Класичний» № 66 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору клієнт надає банку суму грошових коштів, надалі - вклад, у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а банк виплачує клієнту таку суму та проценти, нараховані на неї.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору по закінченню строку розміщення вкладних траншів грошові кошти позивачу не повернув.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частково задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з п. 1.2. договору вклад складається з вкладних траншів, що розміщені клієнтом згідно з умовами цього договору. Вкладний транш є сумою грошових коштів, що переказана клієнтом на вкладний рахунок в порядку та на умовах, передбачених цим договором та додатками, укладеними в рамках цього договору і які є його невід'ємною частиною, надалі - додатки.

Відповідно до п. 1.4. договору цей договір діє до 16.04.2014. Внесення коштів на вкладний рахунок відбувається протягом строку дії цього договору.

При настанні строку, вказаного в п. 1.4. цього договору, строк дії договору може бути продовжений за згодою сторін шляхом укладення відповідного договору (п. 3.2. договору).

Додатковою угодою від 27.03.2014 сторони дійшли згоди внести зміни до п. 1.4. договору та встановлено його строк діє до 16.04.2015.

Згідно з п. 1.6. договору для обліку вкладу банк відкриває клієнту вкладений рахунок № 501 у Філії Дніпропетровське АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно з п. 3.3. договору вкладений транш або його частка повертається клієнту достроково тільки за згодою сторін. Дострокове повернення вкладного траншу або його частки тільки на вимогу клієнта не можливе.

Додатком № 66-21 від 24.06.2014 сторони дійшли згоди, що клієнт розміщує кошти в розмірі 80 000,00 грн. на строк до 24.09.2014, на яку нараховуються проценти виходячи із ставки в розмірі 22,00%.

Додатком № 66-21/1 від 24.09.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-21 від 24.04.2014 надана клієнтом на строк до 27.10.2014 та нараховуються проценти у розмірі 23,50%.

Додатком № 66-21/2 від 27.10.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-21 від 24.04.2014 надана клієнтом на строк до 04.12.2014 та нараховуються проценти у розмірі 26,00%.

Додатком № 66-21/3 від 04.12.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-21 від 24.04.2014 надана клієнтом на строк до 05.01.2015 та нараховуються проценти у розмірі 27,00%.

Додатком № 66-21/4 від 31.01.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-21 від 24.04.2014 надана клієнтом на строк до 12.01.2015 та нараховуються проценти у розмірі 20,00%.

Додатком № 66-21/5 від 12.01.2015 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-21 від 24.04.2014 надана клієнтом на строк до 16.02.2015 та нараховуються проценти у розмірі 27,00%.

Додатком № 66-22 від 08.07.2014 сторони дійшли згоди, що клієнт розміщує кошти в розмірі 700 000,00 грн. на строк до 11.08.2014, на яку нараховуються проценти виходячи із ставки в розмірі 20,00%.

Додатком № 66-22/1 від 11.08.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-22 від 09.07.2014 змінена на розмір 350 000,00 грн. та надана клієнтом на строк до 11.11.2014 та нараховуються проценти у розмірі 23,00%.

Додатком № 66-22/2 від 11.11.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-22 від 09.07.2014 надана клієнтом на строк до 11.02.2015 та нараховуються проценти у розмірі 28,00%.

Додатком № 66-26 від 01.10.2014 сторони дійшли згоди, що клієнт розміщує кошти в розмірі 40 000,00 грн. на строк до 20.10.2014, на яку нараховуються проценти виходячи із ставки в розмірі 18,00%.

Додатком № 66-26/1 від 20.10.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-26 від 01.10.2014 надана клієнтом на строк до 20.11.2014 та нараховуються проценти у розмірі 26,00%.

Додатком № 66-26/2 від 20.11.2014 сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів, вказаних у додатку № 66-26 від 01.10.2014 надана клієнтом на строк до 19.02.2015 та нараховуються проценти у розмірі 27,50%.

Додатком № 66-28 від 24.12.2014 сторони дійшли згоди, що клієнт розміщує кошти в розмірі 50 000,00 грн. на строк до 04.03.2015, на яку нараховуються проценти виходячи із ставки в розмірі 28,50%.

Додатком № 66-30 від 13.01.2015 сторони дійшли згоди, що клієнт розміщує кошти в розмірі 110 000,00 грн. на строк до 17.03.2015, на яку нараховуються проценти виходячи із ставки в розмірі 28,00%.

Відповідно до п. 5.4. договору клієнт зобов'язаний надати банку письмову вимогу щодо повернення вкладу не пізніше, ніж за 1 (один) банківський день до дати закінчення строку повернення вкладу.

Матеріали справи свідчать, що позивач звертався до Дніпропетровського регіонального відділення банку з вимогами № 46/01 від 11.02.2015, № 48/01 від 16.02.2015, № 56/01 від 18.02.2015, № 68/01 від 03.03.2015, № 80/01 від 16.03.2015 повернути вкладені транші в загальному розмірі 620 000,00 грн., які залишені банком без задоволення.

Позивач також неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути вкладні транші. Відповідач листом за № 11-021500/2682 від 25.02.2015 надав у відповідь, в якій запропонував, з метою вирішення порушеного клієнтом питання, звернутись до персонального менеджера та підтвердив готовність банку надалі виконувати свої зобов'язання.

Згідно з п. 4.2. договору після закінчення строків надання вкладених траншів, що обумовлюються сторонами в додатках та є невід'ємною частиною цього договору, банк зобов'язаний повернути суму вкладних траншів на умовах, зазначених у цьому договорі та у додатках до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

За умовами п. 3.1. договору при закінчення строку розміщення вкладного траншу повернення вкладного траншу здійснюється банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта, що вказаний в розділі 7 цього договору. Повернення вкладеного траншу може бути здійснено також на інший поточний рахунок клієнта, що вказаний в листі клієнта про повернення коштів.

Проте, відповідачем не було здійснено перерахування коштів позивача у встановлений строк.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором не виконав, зокрема повернення вкладних траншів шляхом перерахування на поточний рахунок у визначений строк не здійснив.

Проте, відповідачем подані докази (копії банківських виписок) в підтвердження того, що відповідач здійснив перерахування позивачу коштів згідно додатку № 66-22 від 08.07.2014 наступними платежами 20.03.2015 в сумі 20 000,00 грн.; 27.03.2014 в сумі 20 000,00 грн.; 06.04.2014 в сумі 20 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява надіслана позивачем на адресу суду 19.03.2015.

Стаття 80 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд припиняє провадження у справі.

Припинення провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Матеріали справи свідчать про відсутність предмету спору в частині позовних вимог про стягнення суми вкладу в розмірі 60 000,00 грн., що у відповідності до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою припинення провадження у справі в цій частині.

Посилання позивача на те, що відповідачем частково здійснено повернення вкладу за додатком № 66-22 шляхом перерахування коштів на інший, ніж обумовлений умовами договору, рахунок не приймається судом до уваги, оскільки кошти вкладу все ж таки повернуто та умови договору не передбачають відповідальності за дане порушення.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача загальної суми вкладу в розмірі 560 000,00 грн. (620 000 грн. - 60 000,00 грн. = 560 000,00 грн.)

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки вклади не повернув, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився повернення вкладів, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 27 030,00 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 1 325,75 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача 27 030,00 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 1 325,75 грн. - 3% річних.

Згідно з п. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до п. 6 ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Згідно з п. 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

За змістом статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З огляду на викладене та те, що банк по закінченню строку користування коштами клієнта (вкладу) мав сплатити останньому нараховані за їх користування проценти, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 12 310,96 грн. (виходячи із процентної ставки визначеної додатками до договору) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 26 515,06 грн. пені слід зазначити наступне

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Так, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З умов договору вбачається, що сторонами не передбачена відповідальність у вигляді пені в разі порушення умов договору банком в частині строків повернення вкладів.

Враховуючи те, що неустойка, в даному випадку пеня, є договірною, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 26 515,06 грн. безпідставні та задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Будівельні матеріали та будівництво» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судового збору судом враховано ту обставину, що відповідач частково здійснив оплату боргу після звернення позивача з позовом до суду.

Керуючись ст. ст. 49, 80, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 60 000,00 грн. припинити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04054, м. Київ, вул. Артема, 60, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Будівельні матеріали та будівництво» (51907, м. Дніпродзержинськ, вул. Дорожня, 64, ) 560 000 (п'ятсот шістдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 27 030 (двадцять сім тисяч тридцять) грн. 00 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 1 325 (одна тисяча триста двадцять п'ять) грн. 75 коп. - 3% річних, 12 310 (дванадцять тисяч триста десять) грн. 96 коп. проценти за користування чужими грошовими коштами, 13 213 (тринадцять тисяч двісті тринадцять) грн. 34 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.04.2015.

СуддяВ.В.Сівакова