ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Справа № 922/5311/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкін В.Е. - головуючого, Чернов Є.В.,
Цвігун В.Л.
за участю представників: Державної установи "Інститут медичної радіології ім. С.П. Григорєва" НАМН України товариства з обмеженою відповідальністю "Техмед Кардіо" розглянув касаційну скаргу Колесник К.А. Гаврилова О.Ю. Державної установи "Інститут медичної радіології ім. С.П. Григорєва" Національної академії медичних наук України
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року
у справі№ 922/5311/14 господарського суду Харківської області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Техмед Кардіо"
до Державної установи "Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор"єва" Національної академії медичних наук України
простягнення коштів
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.01.2015р.(суддя Доленчук Д.О.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Державної установи "Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмед Кардіо" суму основного боргу у розмірі 160000,00 грн., 3% річних у розмірі 5365,48 грн., інфляційні витрати у розмірі 29920,00 грн. та суму судового збору у розмірі 3905,70 грн. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Техмед Кардіо" суму судового збору у розмірі 6305,30грн., сплачену згідно платіжного дорученням № 10 від 17.10.2014 р. до державного бюджету.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 року (судді: Барбашова С.В., Білецька А.М., Тарасова І. В.) рішення господарського суду Харківської області від 28.01.2015р. залишено без змін.

Позивач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушенням норм матеріального та процесуального закону, прийняти нове рішення яким в позові відмовити.

Скаржник доводить, що судом порушені норми ч.2 ст. 530, ч.1 ст. 526, ст. 538, ч.2 ст. 625, абз.2 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ч. І ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», оскільки незважаючи на факт відсутності передплати позивач не скористався своїм правом призупинити виконання свого обов'язку з поставки товару і надалі на свій ризик здійснював поставку товару відповідачеві, договір закупівлі медичного обладнання за державні кошти № 5/7-13 від 30.07.2013 р. не містить положень щодо строків оплати товару у випадку його поставки до здійснення покупцем 100% передоплати, не містить конкретного визначення строку виконання зобов'язання і норма ч. 4 ст. 538 ЦК України, отже строк виконання обов'язку Відповідача здійснити оплату не може вважатись встановленим, а тому, з урахуванням вищевказаних приписів чинного законодавства України, такий строк мав би бути визначений за правилами статті 530 ЦК України.

Доказів пред'явлення визначеною ч.2 ст. 530 ЦК України вимоги Позивачем про сплату Відповідачем заборгованості за Договором закупівлі медичного обладнання за державні кошти № 5/7-13 від 30.07.2013 р. матеріали даної справи не містять.

При розгляді питання нарахування З % річних та інфляційних втрат суди дійшли до помилкового висновку при визначенні дати початку періоду прострочення і задовольняючи вимоги суди погодилися з розрахунком Позивача, згідно з яким прострочення настало 05.10.2013 р. - наступний день після фактичного отримання товару.

В той же час відповідно до умови п.п. 5.12. п. 5 Договору закупівлі медичного обладнання за державні кошти № 5/7-13 від 30.07.2013 р. згідно з Актом б/н від 14.03.2014 р. введення до експлуатації (припускаючи правомірність його оформлення) датою початку періоду прострочення є 15.03.2014 р. - наступний день після фактичного завершення пуско налагоджувальних робіт товару та навчання медичного персоналу у місці поставки Замовника за узгодженням з Замовником датою початку та програмою навчання.

Суд на вищезазначені обставини уваги не звернув, а судове рішення в цій частині не грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що є порушенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України та ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вищий господарський суд України вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи касаційної скарги, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства, акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Господарським судом обґрунтовано встановлено, що 30 липня 2013 року між сторонами у справі укладений договір № 5/7-13 закупівлі медичного обладнання за державні кошти" (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник (позивач у справі) зобов'язався у 2013 році поставити Замовникові (відповідачу у справі) товар - "Термостати, маностати та інші прилади й апаратуру для автоматичного регулювання чи контролювання" (Термостат - інкубатор з атмосферою вуглекислого газу (СО2)), а замовник в свою чергу зобов'язався прийняти і оплатити такі товари.

Пунктом 1.2. Договору сторони обумовили, що найменування (номенклатура, асортимент) та кількість товару "Термостати, маностати та інші прилади й апаратура для автоматичного регулювання чи контролювання" (Термостат - інкубатор з атмосферою вуглекислого газу (СО2)) код 26.51.7 за ДК 016-2010 - 1 вказуються у специфікації (додаток №1), який є невід'ємною частиною даного Договору. Також пунктом 12.1. Договору передбачено, що специфікація є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до пункту 3.1. Договору ціна договору становить 160000,00 грн., у тому числі ПДВ - 26666,67 грн.

Розрахунки за товар проводяться шляхом попередньої оплати у розмірі 100% загальної суми договору на розрахунковий рахунок постачальника на підставі підпункту 1 пункту 1 постанови КМУ від 09.10.2006 р. № 1404 "Питання попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповується за бюджетні кошти" зі змінами (пункт 4.1. Договору).

Пунктом 5.1. Договору сторони визначили термін поставки товарів Серпень - Жовтень 2013 р.: товар повинен бути поставлений за заявкою замовника у кількості та у строки, що не перевищують 3-х місяців з дати отримання передоплати. Датою оплати вважається той день, коли грошові кошти надійшли на розрахунковий рахунок постачальника. Місце поставки товарів: м. Харків, вул. Пушкінська, 82, склад замовника (пункт 5.2. Договору).

Пунктом 5.3. Договору передбачена можливість постачання товару за заявкою замовника до надходження передоплати на рахунковий рахунок постачальника.

Приймання-передача товарів проводиться по кількості місць без розпаковки тари і оформлюється видатковою накладною, яка підписується матеріально відповідальним особами постачальника та замовника (пункт 5.5. Договору).

Пунктами 6.1.1., 6.4.1. Договору сторони обумовили, що Замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари, а постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлені товари.

Договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2013 р., а в частині розрахунків замовника з постачальником - до повного та належного виконання грошових зобов'язання (пункт 10.1. Договору).

Як свідчать матеріали справи позивач на виконання умов Договору поставив відповідачу товар, а відповідач даний товар отримав, що підтверджується рахунком-фактурою № ТМ-0000094 від 17.09.2013 р., видатковою накладною № ТМ-0000090 від 04 жовтня 2013 р. на суму 160000,00 грн. та довіреністю серії 12 ААД № 193260/1437 від 03 жовтня 2013 р.

Пунктом 5.11. договору було передбачено, що протягом 3 (трьох) днів після завершення постачання товару, передбаченого цим договором, проведення пусконалагоджувальних робіт, між постачальником та замовником складається двосторонній акт приймання-передачі.

Згідно з пунктом 5.12. Договору зобов'язання постачальника щодо поставки товару вважається виконаним у повному обсязі з моменту завершення пусконалагоджувальних робіт товару та навчання медичного персоналу у місці поставки замовника за узгодженням з замовником датою початку та програмою навчання.

За наявними у справі матеріалами господарським судом також встановлено факт виконання з боку позивача зобов'язань щодо поставки товару відповідачу та отримання його ним, про що свідчить акт прийому-передачі від 03.10.2013 р. до договору №5/7-13 від 30.07.2013 р. та акт введення до експлуатації від 14.03.2014 р. до договору № 5/7-13 від 30.07.2013 р., в якому містяться відбитки печаток підприємств позивача та відповідача.

Однак відповідач зобов'язання з оплати вартості поставленого та введеного в експлуатацію обладнання не виконав, у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 160000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги господарський суд послався на те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за спірним Договором в сумі 160000,00 грн. доведені позивачем належними та допустимими доказами, факт введення зазначеного за договором обладнання до експлуатації підтверджено відповідними актами, оригінали яких досліджено в судовому засіданні при розгляді справи по суті, а строк виконання грошового зобов'язання за даним Договором поставки для відповідача вже настав.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з даними висновками господарського суду першої інстанції про задоволення позову з мотивів доведення факту отримання відповідачем товару та вважає, що вони у повному обсязі відповідають нормам матеріального права, враховуючи наступне.

Спір між сторонами стосується виконання умов договору поставки з елементами підряду, а отже до предмету дослідження у даній справі входить встановлення обставин, пов'язаних з поставкою позивачем та отриманням відповідачем товару за договором, з підтвердженням цього відповідними документами.

Виходячи з умов договору, положень статей 655, 712 Цивільного кодексу України, між сторонами склалися відносини, що виникають з договорів поставки, які є різновидом договору купівлі-продажу, відносини за якими регулюються параграфом 3 розділу 3 Цивільного кодексу України і загальними положеннями цивільного законодавства про зобов'язання і договори.

Відповідно до пункту 2 статті 712 Цивільного кодексу України договір поставки є окремим видом договору купівлі-продажу, і положення регулюють правовідносини за договором купівлі-продажу застосовуються до договору поставки.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Доводячи факт передання товару та отримання його відповідачем на загальну суму 160000,00 грн., позивач послався та надав до матеріалів справи Договір № 5/7-13 від 30 липня 2013 року, рахунок-фактуру № ТМ-0000094 від 17.09.2013р., видаткову накладну № ТМ-0000090 від 04 жовтня 2013р. на суму 160000,00 грн., довіреність серії 12 ААД № 193260/1437 від 03 жовтня 2013р., акт прийому-передачі від 03.10.2013р. до договору №5/7-13 від 30.07.2013 р. та акт введення до експлуатації від 14.03.2014р. до договору № 5/7-13 від 30.07.2013р.

Однак відповідач факт поставки товару та введення його в експлуатацію не спростував жодними належними та допустимими доказами. Не доведено відповідачем також і те, що поставлене за Договором обладнання не працює.

Посилання відповідача на ненастання в даному випадку строку виконання ним грошового зобов'язання за спірним Договором, не приймаються колегією суддів до уваги, з огляду на наступне.

Оскільки правовідносини сторін врегульовано договором поставки, тому строк виконання грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Виходячи з правового аналізу даної норми права колегія суддів визначає, що оскільки договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з доводами заявника апеляційної скарги про те, що відповідно до умов Договору обов'язок відповідача (покупця) оплатити товар виникає у семиденний термін з моменту отримання вимоги на оплату поставленої продукції, з огляду на те, що строк виконання грошового зобов'язання, який випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою - статтею 692 Цивільного кодексу України та не може ставитись в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 6 Господарського процесуального кодексу України підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Частиною 1 статті 222 Господарського кодексу України також визначено, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем доведено факт наявності заборгованості відповідача за товар, строк оплати якого вже настав згідно статті 692 Цивільного кодексу України, тому позовна вимога щодо стягнення боргу в сумі 160000,00 грн. підлягає задоволенню.

Заявник апеляційної скарги стверджує, що оскільки акт введення до експлуатації від 14.03.2014р. до договору № 5/7-13 від 30.07.2013р. підписано особою без належних повноважень щодо підпису первинних документів, тому вважає зобов'язання позивача з поставки товару невиконаними, як то передбачено пунктами 5.11. та 5.12. Договору.

Проте вказані посилання не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів, оскільки цей документ підписано головним лікарем Васильєвим Л.Я. та скріплено відтиском печатки підприємства відповідача, що свідчить про фактичне виконання зобов'язання позивача щодо поставки товару та вчинення відповідачем дій по прийняттю цього товару, як то обумовлено Договором. При цьому, автентичність відбитку печатки відповідачем не оскаржені, докази звернення до компетентних органів із заявою про її втрату чи викрадення не представлені.

Жодних належних доказів на підтвердження того, що Васильєв Л.Я. не мав відповідних повноважень на підписання акту введення до експлуатації від 14.03.2014р. до договору № 5/7-13 від 30.07.2013р. відповідач не надав.

Отже, господарський суд дійшов правильного висновку про доведення позивачем належними та допустимими доказами факту поставки обумовленого договором товару, визначеним сторонами в Договорі способом.

В матеріалах справи також міститься належним чином оформлений двосторонній акт зведення взаєморозрахунків за період з 01.01.2013 року по 01.10.2014 року за договором № 5/7-13 від 30.07.2013 р. з вивіреним сальдо в сумі 160000,00 грн. на кінець періоду на користь позивача. Даний акт скріплено печатками сторін та підписано бухгалтерами підприємств позивача та відповідача. При цьому цей акт звірки підтверджує достовірність даних бухгалтерського обліку стану дебіторської та кредиторської заборгованості сторін (стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), та відповідно фіксує звірку бухгалтерського обліку операцій бухгалтерій підприємств позивача та відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд надав повну, всебічну та об'єктивну оцінки всім обставинам справи, а також доказам, які в сукупності свідчать про взаємовідносини сторін щодо фактичного постачання обладнання.

Касаційна інстанція зазначає, що згідно зі ст.111-7 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, твердження скаржника про неправильне визначення моменту виникнення зобов'язання слід відхилити, оскільки такі не узгоджуються з наявними у справі матеріалами та встановленими обставинами, не грунтуються на нормах права, що регулює спірні відносини.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції відповідають чинному законодавству, тому не вбачає підстав для задоволення скарги та скасування чи зміні оскаржуваних рішень судів.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 р. та рішення господарського суду Харківської області від 28.01.2015р. у справі № 922/5311/14 господарського суду Харківської області залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя В. Овечкін

судді Є. Чернов

В. Цвігун