РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа № 924/894/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Демидюк О.О.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на рішення господарського суду Хмельницької області від 08.09.14 р.

у справі № 924/894/14 (суддя Радченя Д.І. )

позивач Публічне акціонерне товариство "Рівнеазот"

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг"

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

апелянта - Сандуляк С.А. (довіреність № 212/13-Н від 28.02.2013р.);

позивача - Гуз С.Б. (довіреність № 681-юв від 16.12.2014 року);

відповідача - не з'явився.

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 08.09.2014 року у справі №924/894/14 позов Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" задоволено повністю.

Зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" виконати умови пунктів 6,4,9,5 договору фінансового лізингу №880 від 01.07.2008 року шляхом визнання укладеним між ПАТ "Рівнеазот" та ТОВ "Євро Лізинг" договору купівлі-продажу від 12.08.2013 року.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Хмельницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Позивач - ПАТ "Рівнеазот" у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представники апелянта та позивача повністю підтримали вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про прични неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ст.102 ГПК України щодо строку розгляду скарги в апеляційній інстанції, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників апелянта та позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.07.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" (лізингодавець) та відкритим акціонерним товариством "Рівнеазот" (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 880 (далі - договір, т.1, а.с.12-31), відповідно до розділу 2 якого, лізингодавець передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач, в свою чергу отримує від лізингодавця в платне користування на умовах фінансового лізингу транспортні засоби у відповідності із замовленням на транспортні засоби.

Згідно розділу 3 договору лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в Плані лізингу.

Відповідно до п. 5.1 договору, за переданий у лізинг транспортний засіб в період з дати надання до завершення строку лізингу сплачуються лізингові платежі. Розмір та строки сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів лізингодавцю встановлюється в плані лізингу (додаток 3 до договору) та інших додатках. Лізингові платежі включають: суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості транспортних засобів; комісію лізингодавця за наданий у лізинг транспортний засіб; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням цього договору (п. 5.2 договору).

Пунктом 6.4 договору передбачено, що лізингоодержувач має пріоритетне право набути після закінчення терміну дії цього договору і при виконанні його умов у власність предмет лізингу, сплативши лізингодавцю залишкову вартість транспортних засобів, зазначену у Плані лізингу.

Згідно п.6.6 договору лізингоодержувач має право на достроковий викуп транспортного засобу, але не раніше 12 міс. з дати передачі транспортного засобу у лізинг. В такому випадку Лізингоодержувач має сплатити всі необхідні лізингові платежі за весь термін дії Плану лізингу, а також платежі за послуги, надані Лізингодавцем, штрафні санкції (у разі їх наявності) згідно договору, та інші платежі, які пов'язані із використанням транспортного засобу і не входять у щомісячні лізингові платежі (у разі їх наявності) та залишкову вартість транспортного засобу, яка розраховується за формулою. Лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього договору, з моменту його підписання сторонами.

Пунктом 7.16. договору сторони обумовили, що лізингоодержувач зобов'язаний вчасно та у повному обсязі сплачувати лізингодавцю всі необхідні лізингові платежі, а також платежі за послуги, надані лізингодавцем, штрафні санкції відповідно до положень договору та інші платежі, які пов'язані із використанням транспортного засобу і не входять до складу місячних лізингових платежів.

Згідно п.9.5 договору лізингодавець зобов'язаний по закінченню терміну дії договору та виконання за цим договором всіх зобов'язань лізингоодержувачем, передати транспортний засіб у власність лізингоодержувачу у відповідності до положень, які зазначені в п.6.4. договору.

У розділі 12 договору сторони передбачили умови переходу права власності на транспортний засіб, зокрема, право власності на предмет фінансового лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної суми лізингових платежів на дату переходу права власності на транспортний засіб та залишкової вартості згідно з цим договором, але не раніше 12 місяців від дати надання транспортного засобу (п.12.5 договору). Перехід права власності на транспортний засіб до лізингоодержувача оформляється всіма необхідними документами, що передбачені чинним законодавством (п. 12.6 договору).

У відповідності до п.14.1 договору після закінчення строку лізингу транспортного засобу, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, може бути переданий у власність Лізингоодержувача тільки після сплати ним залишкової вартості транспортного засобу відповідно до умов договору та законодавства України.

Даний договір вступає в дію з моменту його підписання. Термін дії договору зумовлений строком лізингу, який вказується в Плані лізингу окремо щодо кожного транспортного засобу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому (п.п. 19.1, 19.2 договору). Договір підписаний повноважними представниками підприємства та скріплений печатками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов укладеного договору між сторонами погоджено замовлення на транспортні засоби, в якому сторони домовились, що лізингоодержувач замовляє та доручає лізингодавцю придбати у постачальника та передати у термін, який визначений договором, транспортні засоби: замовлення №880/001 на автомобіль Skоdа Sиреrb СІаssіс 1,8 МТ; за №880/002 на автомобіль Skоdа Осtavіа А5 Lftback Аmbientе 1,6; - за № 880/003, № 880/005, № 880/006 на автомобілі Fогd Тоurnео Соnnесt 1,8 ТDСi які відображені у додатках до договору № 1 "Замовлення на транспортні засоби" (т.1, а.с.32-39).

Згідно актів прийому-передачі (Додатки 2 до договору) відповідачем передано позивачу транспортні засоби, а саме:

- по акту прийому-передачі №880/001 - Skоdа Suреrb Сlаssіс 1,8 МТ шасі №ТМВDL23UХ8В301667, реєстраційний № АА9618НР;

- по акту прийому-передачі № 880/002 - автомобіль Skоdа Осtavіа А5 Liftback Аmbientе 1,6 шасі №ТМВСА41Z88В157371, реєстраційний № АА9617НР;

- по акту прийому-передачі № 880/003 - автомобіль Ford Тоurneo Соnnect 1,8 ТDСi, шасі №WFOJXXTTRJ8C30810, реєстраційний № АА5387НР;

- по акту прийому-передачі № 880/005 Ford Тоurneo Соnneсt 1,8 ТDСi, шасі № WFOJXXTTPJ8C28096, реєстраційний номер № АА5391НР;

- по акту прийому-передачі №880/006 Ford Тоurneo Соnneсt 1,8 ТDСi, шасі № WFOJXXTTPJ7P46667, реєстраційний номер № АА5392НР (т.1, а.с.40-46).

Відповідно до додатку 3 до договору "Плани лізингу" зі змінами, початкова вартість предмета лізингу складає 816 683,55 грн. з ПДВ, в тому числі, 155 933,45 грн. з ПДВ за автомобіль Skоdа Supегb СІаssіс 1,8 МТ; 123 469,69 грн. з ПДВ за автомобіль Skоdа Осtavіа А5 Liftback Аmbientе 1,6; 179 093,47 грн. з ПДВ за автомобіль Ford Тоurneo Соnneсt 1,8 ТDСi; 179 093,47 грн. з ПДВ за автомобіль Ford Тоurneo Соnneсt 1,8 ТDСi; 179 093,47 грн. з ПДВ за автомобіль Ford Тоurneo Соnneсt 1,8 ТDСi (т.1, а.с.47-70).

На виконання умов договору позивач, як лізингоодержувач, в повному обсязі виконав умови договору щодо сплати лізингових та інших платежів, а також сплатив відповідачу залишкову вартість транспортних засобів відповідно до наданої відповідачем довідки про залишкову вартість транспортних засобів від 28.11.2013 року шляхом перерахування коштів в сумі 12690 грн. 57 коп. відповідачу, що в свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (т.1, а.с.109-110, т.2, а.с.10-250, т.3, т.4, а.с. 1-21).

Про відсутність заборгованості позивача за договором фінансового лізингу перед відповідачем та про згоду товариства на передачу у власність позивачу зазначеного майна свідчать листи ТОВ "Євро лізинг" від 29.01.2014 року № 108 та № 129 від 03.03.20014 року за підписом генерального директора скріплені печаткою товариства (т.1, а.с.113-114). Зокрема, в листі від 03.03.2014 року відповідач підтверджує факт належного виконання позивачем договору фінансового лізингу, проте повідомляє про неможливість передачі у власність позивача предмета лізингу чи вчиняти будь-які дії щодо укладення договору купівлі-продажу через судову заборону. Тобто, вказаним листом відповідач підтвердив факт виконання позивачем договірних зобов'язань в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом за захистом порушеного права.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ст.806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань по договору та передачі майна у лізинг підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п.6.4 договору лізингу, лізингоодержувач має приоритетне право набути право власності на транспортні засоби за умови повного виконання зобов'язань по сплаті лізингових платежів та сплаті залишкової вартості транспортних засобів і тільки за договором його купівлі-продажу.

Пунктом 9.5 договору сторони обумовили, що по закінченню терміну дії договору та виконання за цим договором всіх зобов'язань лізингоодержувачем, лізингодавець зобов'язаний передати транспортний засіб у власність лізингоодержувачу у відповідності до п.6.4 даного договору - тобто шляхом укладення договору купівлі-продажу транспортних засобів.

Оскільки судами обох інстанцій встановлено належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором в частині сплати лізингових платежів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в останнього виникло право на отримання у власність предмета лізингу за договором купівлі-продажу.

Так, після проведення повної оплати суми лізингових платежів та в зв'язку з закінченням дії договору, позивач 09.08.2013р. листом за № 502 (т.1, а.с.105) звернувся до відповідача про викуп предмета лізингу та з проханням виставити рахунок на оплату залишкової вартості предмета лізингу (п'ять автомобілів), підготовити необхідні документи для передачі права власності на предмет лізингу, а також згідно супровідного листа за № 4164 від 12.08.2013р. (т.1, а.с.106) направив відповідачу два примірники договору купівлі-продажу предмету лізингу від 12.08.2013р. підписаних та скріплених мокрими печатками зі своєї сторони, які відповідач не повернув позивачу та не зазначив причини такої відмови.

В подальшому, відповідач після зміни юридичної адреси надіслав на адресу позивача рахунок-фактуру №С-001172567 від 28.11.2013р. про викупну залишкову вартість п'яти транспортних засобів на загальну суму 12 690,57 грн. з ПДВ.

Вказаний рахунок позивачем оплачений в повному обсязі, що в свою чергу підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №14684 від 25.12.2013р. (т.1, а.с.109-110).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 7 ст. 179 ГК України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо.

Отже, шляхом обміну листами та вчинення відповідних дій, між позивачем та відповідачем фактично відбулося укладання господарського договору купівлі-продажу предмета лізингу (п'яти автомобілів) по залишковій вартості.

Однак, укласти договір купівлі-продажу предмета лізингу у формі єдиного документа відповідач відмовився (лист № 129 від 03.03.2014р., т.1, а.с.114), пославшись на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 28.10.2013р. про порушення справи про банкрутство ТОВ "Євро Лізинг" за №924/1282/13, якою заборонено підприємству приймати рішення щодо ліквідації, реорганізації, а також відчужувати основні засоби та предмети застави.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вищевказані заперечення відповідача про неможливість укладення договору купівлі-продажу через судову заборону судом є безпідставними з огляду на таке.

Так, згідно абзацу 8 п. 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000, № 92, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України від 18.05.2000 р. за N 288/4509. основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік). Положення даного стандарту не поширюється на: основні засоби, що утримуються з метою продажу, особливості обліку яких визначаються іншими положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку ( пп. 3.3 п. З цього Положення).

Відповідно до п.10 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 14 "Оренда", затвердженого наказом Міністерства фінансів України за № 181 від 28.07.2000 р.. зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 10.08.2000 р. за № 487/4708, Орендодавець відображає в бухгалтерському обліку надані у фінансовий лізинг (оренду) автомобілі, як дебіторську заборгованість лізингоодержувача (орендаря) в сумі мінімальних орендних платежів і негарантованої ліквідаційної вартості за вирахуванням фінансового доходу, що підлягає отриманню, з визнанням іншого доходу (доходу від реалізації необоротних активів).

Згідно з абзацом другим п. 153.7 ст. 153 Податкового кодексу України, передання майна у фінансовий лізинг для цілей оподаткування прирівнюється до його продажу в момент такого передання. При цьому орендодавець збільшує доходи, а у разі передачі у фінансовий лізинг майна, яке на момент такої передачі перебувало в складі основних засобів орендодавця, прирівнює до нуля балансову вартість відповідного об'єкта основних засобів згідно з правилами, визначеними ст. 146 цього Кодексу для їх продажу, тобто відповідно до п. 146.13 ст. 146 Податкового кодексу включає суму перевищення доходів від продажу над балансовою вартістю об'єкта, який передається, до складу доходів, а суму перевищення балансової вартості над доходами від такого продажу - до складу витрат. При цьому відповідно до пп. 146.17.1 п. 146.17 цієї статті передання основних засобів у фінансовий лізинг прирівнюється до продажу основних засобів. А відповідно до пп. 146.17.2 цього пункту, одержання основних засобів у фінансовий лізинг (оренду) з наступним їх включенням до відповідних груп прирівнюється до придбання основних засобів. Отже, предмет лізингу не відноситься до основних засобів відповідача.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.184 ГК України, при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами. Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ст.644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Такий час залежить від характеру договору, який укладається, строків проходження кореспонденції між сторонами, організації діловодства в установах та інших чинників. Отже, якщо відповідь про прийняття пропозиції надійшла у строк, визначений актом цивільного законодавства, або протягом нормально необхідного для цього часу, договір вважається укладеним.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що при укладенні договору лізингу сторони передбачили подальшу передачу предмета лізингу у власність лізингоодержувача, а також те, що відповідач відповіді на пропозицію позивача укласти договір купівлі-продажу не надав, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, посилання апелянта на договір застави транспортних засобів №11/1-2558 від 05.09.2008 року, укладений між ТОВ "Євро-Лізинг" та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", колегією суддів до уваги не беруться з огляду на таке.

Так, 05.09.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", (заставодержатель/апелянт) та ТОВ "Євро-Лізинг" (заставодавець/відповідач) був укдадений договір застави транспортних засобів №11/1-2558 (далі - договір застави, т.5, а.с.92-96), відповідно до п.1.1 якого заставодавець передає заставодержателю в заставу належне йому на праві власності рухоме майно, а саме: транспортні засоби, зокрема, автомобіль Ford Тоurneo Соnnect 1,8 ТDСi, шасі №WFOJXXTTRJ8C30810, реєстраційний № АА5387НР.

Відповідно до п.2.1 договору застави, застава забезпечує повне виконання грошових зобов'язань позичальника (ТОВ "Євро-Лізинг), що випливають та/або виникнуть у майбутньому з кредитного договору "010/08/4062 від 05.09.2008 року, укладеного між заставодержателем та позичальником, а також змін до нього, якщо такі будуть укладені та будуть невід'ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про заставу", застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження (ч.3 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень").

Зі змісту зазначених норм слідує, що у разі переходу прав власності на заставне майно до іншої особи, застава зберігає свою силу. Відтак, при вчиненні будь-яких дій зміни власника майна, право заставодержателя не заставне майно не порушується.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, з апеляційної скарги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" не вбачається, яке саме право оскаржуваним рішенням порушено та потребує захисту.

Враховуючи те, що при укладенні договору лізингу сторони передбачили пріоритетне право лізингоодержувача набути після закінчення терміну дії цього договору і при виконанні його умов у власність предмет лізингу, сплативши лізингодавцю залишкову вартість ТЗ, вказану в Плані лізингу, та зважаючи на те, що обов"язок лізингодавця щодо передачі предмета лізингу у власність вже існував на дату підписання договору застави (договір застави укладений 05.09.2008 року, а договір лізингу - 01.07.2008 року) колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для укладення договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Також безпідставними є посилання скаржника на те, що даний спір повинен розглядатися в рамках справи про банкрутство ТОВ "Євро Лізинг" №924/1282/13 з огляду на таке.

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частина четверта статті 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, як-от: спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК (у редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК), та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону), у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (частини десята, одинадцята статті 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина восьма статті 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство (Лист Вищого господарського суду від 28.03.2013р. № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 N 4212-VI)").

Згідно з абзацом четвертим частини восьмої статті 23 Закону до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають будь-які (незалежно від характеру правовідносин) поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Оскільки, провадження у справі про банкрутство ТОВ "Євро Лізинг" порушено 28.10.2013 року (ухвала господасрького суду Хмельницької області від 28.10.2013 року у справі №924/1282/13), а право пред'явити вимогу до відповідача про вчинення відповідних дій стосовно предмета лізингу виникло у позивача 26.12.2013р. (залишкова вартість предмету лізингу сплачена згідно рахунку-фактури від 25.12.2013р.), то така вимога є поточною і відповідно до вищазазначених норм законодавства повинна розглядатися в позовному провадженні господарським судом Хмельницької області, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство ТОВ "Євро Лізинг".

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 09.09.2014 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Огороднік К.М.