ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2015 р.Справа № 922/1580/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ
до Державного підприємства Центральне конструкторське бюро "Протон", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 1071085,16 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Волколуп М.М., дов. від 06.06.2014р.;

Представник відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державний концерн "Укроборонпром", м. Київ, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Протон", м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 1071085,16 грн., з яких: 921000,00 грн. - сума основного боргу, 5223,21 грн. - 3% річних, 79206,00 грн. - інфляційні, 65655,95 грн. - пеня, підставою нарахування якої стало порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 09.01.2014р., укладеного між сторонами даного спору. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 19.03.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.04.2015р. о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 06.04.2015р. розгляд справи відкладався .

У судовому засіданні 17.04.2015р. оголошувалась перерва, з метою надання додаткових доказів по справі.

У судовому засіданні 28.04.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. № 17198), які судом долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 28.04.2015р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

У судовому засіданні 28.04.2015р. представник позивача наголосив на тому, що ним надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно ст. 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Державним концерном «Укроборонпром» (Концерн, позикодавець) та Державник підприємством «Центральне конструкторське бюро «Протон» (відповідач, позичальник) було укладено договір позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14, відповідно до пункту 3.1 якого, Концерн мав протягом п'яти днів з дати укладення договору перерахувати суму позики у розмірі 921000,00 грн. в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача, в якості поворотної фінансової допомоги.

Згідно з пунктом 4.1 договору, перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів відповідачу і закінчується - 05.01.2015р.

Відповідно до п. 5.1. договору, відповідач зобов'язується повернути Концерну суму позики до кінця строку, на який вона надавалась.

У випадку несвоєчасного повернення позики, позичальник, відповідно до ст. 6.3. договору, сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як свідчать матеріали справи, Концерном було виконано зобов'язання за договором позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14 та перераховано на рахунок відповідача обумовлену суму позики в розмірі 921000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №15 від 09.01.2014р.

Як зазначив позивач, відповідач не виконав свого обов'язку щодо вчасного повернення суми позики в розмірі 921000,00 грн., що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області з вимогою про стягнення з відповідача на свою користь, внаслідок порушення умов договору позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14, 5223,21 грн. - 3% річних, 79206,00 грн. - інфляційних нарахувань, 65655,95 грн. - пені.

На час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів сплати зазначеної суми заборгованості в добровільному порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.п. 14.1.257 Податкового кодексу України, поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Згідно ст.1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як свідчать матеріали справи, Концерном було виконано зобов'язання за договором позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14 та перераховано на рахунок відповідача обумовлену суму позики в розмірі 921000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №15 від 09.01.2014р.

Пунктом 1 ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4.1 договору, перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів відповідачу і закінчується - 05.01.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення домовленості сторін договору не повернув у встановлений договором строк суму позики у розмірі 921000,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання по договору позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів погашення в добровільному порядку суми боргу, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення заборгованості за договором позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14 у розмірі 921000,00 грн. належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У випадку несвоєчасного повернення позики, позичальник, відповідно до ст. 6.3. договору, сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов"язань за договором позики від 09.01.2014р. № UOP-2.011-14-Д-14, позивач нарахував відповідачеві пеню, яка, станом на 15.03.2015р., складає 65655,95 грн.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобов'язань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування позивачем пені в розмірі 65655,95 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 5223,21 грн. та 79206,00 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання, за період з 06.01.2015р. по 15.03.2015р., підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом).

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги Державного концерну "Укроборонпром" доведеними, обгрунтованими, не спростованими відповідачем, тому такими, що підлягають задоволенню

Усні заперечення відповідача, заявлені в судовому засіданні 17.04.2015р. щодо часткової сплати суми боргу, суд оцінює критично, оскільки відповідачем не було надано, на вимогу суду, доказів на підтвердження часткового погашення суми заборгованості, що також спростовується позивачем наданими до господарського суду (вх. № 17198) довідкою щодо заборгованості відповідача перед позивачем та банківською випискою із рахунку Концерну, станом на 09.04.2015р.

Відповідно ст. 49 ГПК України, судові витрати у даній справі, суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. 1, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Центральне конструкторське бюро "Протон" (61001, м. Харків, майдан Повстання, 7/8, ) на користь Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, ) суму заборгованості в розмірі 1071085,16 грн., (з яких: 921000,00 грн. - основна заборгованість, 5223,21 грн. - 3% річних, 79206,00 грн. - інфляційні нарахування, 65655,95 грн. - пеня), суму судового збору в розмірі 21422,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.04.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/1580/15