РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №910/5967/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2»

До: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд»

2. Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд»

Про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Полонська Н.М. представник за довіреністю № б357-1 від 17.11.14.

Від відповідача-1: Безрода Р.С. представник за довіреністю № б/н від 30.12.14.

Від відповідача-2: Безрода Р.С. представник за довіреністю № б/н від 21.05.14.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Трест Київпідземшляхбуд-2» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» (далі - відповідач-1), Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним Договору № 1 від 08.10.13. про відступлення права вимоги, який укладений між відповідачами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний Договір в силу ч.1 ст. 203 ЦК України має бути визнаний судом недійсним з огляду на те, що позивач не надавав згоди на його укладення, та відсутні підтвердження правомірності укладення Договору. Крім того, Публічне акціонерне товариство «Трест Київпідземшляхбуд-2» наголошує на тому, що надане йому повідомлення про відступлення права вимоги не було підписано та/або скріплено печаткою відповідача-2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.15. порушено провадження у справі № 910/5967/15-г та призначено її до розгляду на 16.04.15.

14.04.15. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства від відповідачів надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» та Відкрите акціонерне товариство «Київоздоббуд» проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 16.04.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 28.04.15.

28.04.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано додаткові письмові пояснення по справі.

28.04.15. відповідачем-2 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 28.04.15. позивачем підтримано подані ним 28.04.15. через відділ діловодства суду клопотання про витребування від відповідача доказів. Відповідачі проти вказаних клопотань заперечували.

Розглянувши в судовому засіданні 28.04.15. вказані клопотання суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на наступне.

В поданих клопотаннях позивач просить суд витребувати:

1. Від відповідача-2: документи про обрання Наглядової ради, яка мала повноваження в період з 2013 по 2015 роки;

- копії балансу за III, IV квартал 2013 року;

- розшифрування строк балансу «Дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги» розділу «Активи» «Оборотні активи» за III, IV квартал 2013 року;

- облікові регістри по рахунках в розрізі контрагентів за період липень - грудень 2013 року (та надати оригінали для огляду).

2. Від Управління статистики у Печерському районі копію (належним чином засвідчену) балансу Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» за III, IV квартал 2013 року.

3. Від Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві копію (належним чином засвідчену) декларації про прибуток Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» за III, IV квартал 2013 року та копію (належним чином засвідчену) балансу підприємства за відповідний період. У разі відсутності зазначених документів надати копію (належним чином засвідчену) декларації на прибуток (річну) Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» за 2013 рік, 2014 рік разом із копіями (належним чином засвідчених) балансів підприємства за відповідний період.

Означені клопотання обґрунтовані тим, що з матеріалів справи не вбачається доказів повноважень наглядової ради відповідача-2, що на думку позивача, не підтверджує схвалення правочину уповноваженим органом. Крім того, клопотання обґрунтовані тим, що право вимоги яке було відступлено на підставі Договору про відступлення права вимоги було активом Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд», а сам договір господарською операцією, у зв'язку із чим подія мала бути відображена в бухгалтерській, фінансовій та податковій звітності відповідача-1 та відповідача-2, як юридичних осіб.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом та не спростовано позивачем, останній не звертався до відповідачів та інших юридичних осіб з проханням надати зазначені в клопотаннях докази, та як наслідок, не довів неможливості самостійно надати витребувані докази.

Крім того, витребувані позивачем відомості не стосуються предмету спору в даній справі, а тому не є належними доказами, оскільки не містять інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування в справі № 910/5967/15-г.

В судовому засіданні 28.04.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 12.05.15.

В судовому засіданні 12.05.15. позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні 12.05.15. проти позову заперечували.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/5967/15-г.

В судовому засіданні 12.05.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.12. між позивачем (Генпідрядником) та відповідачем-2 (Субпідрядником) було укладено Договір № 5 на виконання оздоблювальних робіт, відповідно до п. 9.4 зазначений договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, передбачених договором та доповненнями до нього.

08.10.13. між відповідачем-2 (далі - Первісний кредитор) та відповідачем-1 (далі - Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 1 (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе право вимоги виконання грошових зобов'язань в сумі 1 279 334,00 (Один мільйон двісті сімдесят дев'ять тисяч триста тридцять чотири) гривні, що належить Первісному кредиторові на підставі Договору № 5 від « 23» березня 2012 року (далі - Основний договір та/або основне зобов'язання), що укладений між Первісним кредитором та ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» (далі - Боржник).

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним Договору № 1 від 08.10.13. про відступлення права вимоги, укладеного між відповідачами, позивач посилається на те, що:

- позивачу було надано повідомлення про відступлення права вимоги без підпису та печатки відповідача-2;

- 23.03.12. між позивачем та відповідачем-2 жодного договору не укладалось, натомість, договір про відступлення права вимоги було укладено між відповідачами щодо переуступки вимог за Договором № 5 від 23.03.10., укладеного між позивачем та відповідачем-2.

- згоди на відступлення права вимоги позивач не надавав;

- відсутні підтвердження правомірності укладення Договору, оскільки його сума становить 1 279 334,00 грн., а у представників має бути необхідний обсяг повноважень, визначений установчими документами.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є припущенням та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 1.2 Договору за цим Договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов'язань за Основним договором щодо сплати заборгованості в розмірі 1 279 334,00 (Один мільйон двісті сімдесят дев'ять тисяч триста тридцять чотири) гривні.

Згідно з п. 1.3 Договору зобов'язання Боржника підтверджені Актом звірки взаєморозрахунків між Боржником та Первісним кредитором. Невиконання зобов'язань за цим договором Новим кредитором не є підставою для перегляду остаточної заборгованості Боржника.

Первісний кредитор, підписуючи цей договір, підтверджує, що:

- він наділений всіма повноваженнями та правами для відступлення права вимоги виконання грошового зобов'язання Боржником в сумі 1 279 334,00 гривні;

- відповідно до Основного договору Первісний кредитор отримав згоду Боржника на відступлення права вимоги за основним зобов'язанням;

- право вимоги є дійсним і строк виконання зобов'язання Боржником за основним договором наступив;

- з моменту укладення цього договору до Нового кредитора перейшло право вимоги до Боржника виконання грошового зобов'язання за основним договором (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору, згідно з відступленням права вимоги за цим Договором Новий кредитор зобов'язується сплатити Первісному кредитору суму грошових коштів у розмірі 1 279 334,00 (Один мільйон двісті сімдесят дев'ять тисяч триста тридцять чотири) гривні шляхом безготівкового перерахування цих коштів на поточний банківський рахунок Первісного кредитора не раніше 2020 року.

Згідно з п. 3.1 Договору Первісний кредитор зобов'язаний сповістити Боржника про уступку права вимоги за цим Договором в термін до "01" листопада 2013 р. шляхом передання копії цього Договору Боржнику.

Матеріали справи містять Повідомлення про відступлення права вимоги № 1 від 08.10.13., яким відповідач-2 повідомив позивача про відступлення права вимоги за Основним договором відповідачу-1, про що наявна відмітка про одержання 28.10.13. з відтиском печатки позивача та підписом Голови правління останнього.

При цьому, не скріплення повідомлення про відступлення права вимоги печаткою та підписом Первісного кредитора не є за приписами ст. ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою для визнання його недійсним та має досліджуватись при виникнення спору щодо стягнення з Боржника заборгованості на користь Нового кредитора на підставі Договору, адже за приписами ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Стосовно тверджень позивача про те, що жодного Договору 23.03.12. між ним та відповідачем-2 укладено не було, суд відзначає наступне.

Додатковою угодою № 1 від 27.04.15., яка укладена між відповідачами, було викладено 1.1 Договору в наступній редакції: Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе право вимоги виконання грошових зобов'язань в сумі 1 279 334,00 (Один мільйон двісті сімдесят дев'ять тисяч триста тридцять чотири) гривні, що належить Первісному кредиторові на підставі Договору № 5 від « 27» березня 2012 року (далі - Основний договір та/або основне зобов'язання), що укладений між Первісним кредитором та ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» (далі - Боржник).

У відповідності до фіскального чеку № 8925 від 28.04.15. та опису вкладення в цінний лист від 23.04.15. вказану додаткову угоду було направлено на адресу позивача.

При цьому судом враховано, що у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Щодо доводів позивача про те, що він згоди на відступлення права вимоги не надавав, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 512 ЦК України Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами Договору № 5 від 27.03.12. на виконання оздоблювальних робіт не передбачено отримання Кредитором згоди Боржника на укладення договору про відступлення права вимоги.

Що стосується посилань позивача на відсутність підтвердження правомірності укладення оспорюваного Договору, оскільки у представників відсутній необхідний обсяг повноважень, визначений установчими документами, слід зазначити, що вони не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Від імені відповідача-2 Договір від 08.10.13. про відступлення права вимоги № 1 підписано Головою Правління Л.В.Шевченко, від імені відповідача-1 - директором В.П.Моргун.

За приписами ст. 161 ЦК України виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор).

Відповідно до ст. 154 Цивільного кодексу України установчим документом акціонерного товариства є статут.

У відповідності до п.п. 9.5.1. Статуту відповідача-2, Виконавчим органом Товариства, який здійснює керівництва його поточною діяльністю, є Правління.

Підпунктом 9.5.5. Статуту відповідача-2 передбачено, що Голова Правління має право без доручення діяти від імені Товариства, він уповноважений керувати поточними справами Товариства в його відносинах з третіми сторонами, вести переговори та укладати правочини від імені Товариства, в установленому порядку приймати на роботу та звільняти з неї персонал Товариства, вирішувати питання стимулювання праці, притягати до матеріальної відповідальності працівників Товариства, тощо.

Відповідно до підпункту 9.5.3. Статуту відповідача-2 до компетенції Правління відносяться усі питання діяльності Товариства окрім тих, що згідно з чинним законодавством та цим Статутом віднесено до компетенції іншого органу Товариства.

Так, підпунктом 9.4.5. Статуту Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» передбачено, що до компетенції Наглядової ради відносяться, зокрема, погодження правочинів на суму, що перевищує розмір 100% поточної вартості власного капіталу Товариства, згідно з балансом Товариства станом на останній звітний період, що передував даті укладення правочину.

Підпунктом 9.3.2. Статуту Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» передбачено, що до компетенції Загальних зборів належать. зокрема, затвердження договорів (угод) укладених на суму, що перевищує розмір 50 % вартості активів балансу за даними останньої фінансової звітності.

У відповідності до п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства», до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Згідно даних Балансу (Звіту про фінансовий стан) Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» станом на 30.09.13. вартість активів відповідача-2 на кінець звітного періоду складає - 9 079 000 (дев'ять мільйоні сімдесят дев'ять тисяч) грн., 00 коп.

Таким чином, голова правління Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд», підписуючи оспорюваний правочин, не перевищив своїх повноважень, передбачених Статутом Товариства.

Крім того, у відповідності до рішень Наглядової ради відповідача-2, оформлених протоколом № 5 від 10.03.15., Наглядова рада вирішила схвалити укладений 08.10.13. між Відкритим акціонерним товариством «Київоздоббуд» та відповідачем-1 договір про відступлення праве вимоги № 1, яким відповідач-2 відступив на користь відповідача-1 право вимови до позивача сплати заборгованості у сумі 1 279 334,00 грн. за договором № 5 від 27.03.12.

Далі, суд відзначає, що єдиним засновником (учасником) відповідача-1, який володіє 100% часток даного Товариства є Моргун В'ячеслав Павлович, який є також Директором даного Товариства.

При цьому, відповідно до п. 11.5.9. Статуту відповідача-1 директор має право, зокрема, без доручення здійснювати дії від імені Товариства, укладати угоди та чинити юридичні дії від імені Товариства, давати доручення, відкривати та використовувати рахунки Товариства у установах банків.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем не вказано та не конкретизовано, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов'язане із укладенням спірного Договору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими, а тому вони задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.05.15.

Суддя Т.М. Ващенко