ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2015 р. Справа № 911/1453/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Поліпласт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край - 1"

про стягнення 147 025,29грн

Суддя Ейвазова А.Р.

Представники:

від позивача - Грицай Ю.М. (довіреність №15-юр від 28.10.2014);

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Приватне акціонерне товариство "Поліпласт" (далі - ПрАТ " Поліпласт ") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-1" (далі - ТОВ "Край-1") про стягнення 147 025,29грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки № 943 від 19.09.2008 в частині оплати поставленого товару (а.с.2-4).

Відповідач у справі - ТОВ "Край - 2" у відзиві просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що:

- строк виконання зобов'язання з оплати не настав, оскільки позивач не направив рахунків на оплату товару до порушення провадження у справі та не надав доказів його реалізації;

- всі отримані від позивача рахунки товариством оплачені (а.с.156-157).

Розгляд справи здійснено за відсутності представника відповідача, зважаючи на те, що:

- відповідача належним чином повідомлено про час і місце засідання суду, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №150 (а.с.155);

- клопотань про відкладення розгляду справи відповідачем не заявлено, тому у суду відсутні підстави вважати, що представник відповідача не з'явився в судове засідання з поважних причин;

- матеріалів справи достатньо для розгляду спору по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

19.09.2008 між Акціонерним товариством закритого типу "Поліпласт", найменування якого, як вбачається з п.1.3 статуту змінено на ПрАТ "Поліпласт" (а.с.16-45), (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Край» (далі - покупець , ТОВ «Край») укладено договір №943 поставки (а.с.57-58, зворот, далі - договір поставки, договір).

Вказаний договір підписано з протоколом розбіжностей, які врегульовані сторонами (а.с.166-171).

За умовами такого договору, постачальник приймає на себе зобов'язання постачати і передавати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар у власність і оплатити його на умовах договору.

Як визначено п.2 договору, асортимент, загальна кількість та ціна товару, що підлягає поставці на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця, визначається у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору.

Додатковою угодою №1 від 31.08.2010 (про заміну сторони у зобов'язанні), яка укладена між АТЗТ "Поліпласт", ТОВ «Край» та ТОВ «Край-2», замінено сторону у зобов'язанні за вищевказаним договором, а саме ТОВ «Край» на ТОВ «Край-2» з 31.08.2010 (а.с.63).

30.11.2014 додатковою угодою б/н, яка укладена між ПрАТ "Поліпласт", ТОВ «Край-2» та ТОВ «Край-1», замінено сторону у зобов'язанні за вищевказаним договором, а саме ТОВ «Край-2» на ТОВ «Край-1» з дати підписання акту звірки взаєморозрахунків, який є невід'ємною частиною відповідної додаткової угоди (а.с.65).

Таким чином, укладений сторонами договір, з урахуванням внесених до нього змін додатковими угодами, є підставою для виникнення у сторін у справі господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Як визначено умовами договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі і підписання сторонами оформленої належним чином накладної на товар в пункті покупця (пункт 2.8 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору оплата за поставлений товар здійснюється у національній валюті України по мірі реалізації згідно п. 1.1 додатку №4 до договору поставки.

Згідно п. 3.4 договору (в редакції протоколу розбіжностей), сторони зобов'язуються проводити звірку взаємних розрахунків у період з 01 по 07 число поточного місяця за станом на 01 число, складаючи акти звірки, в яких зазначаються: сума товарних залишків в цінах постачальника; сума реалізованого товару в цінах постачальника; загальна сума дебіторської заборгованості.

Як визначено п. 6.4 договору, він діє до 31 грудня 2009 року.

Враховуючи, що сторонами до відповідного договору вносились неодноразово зміни і доповнення після закінчення строку, визначеного відповідним пунктом договору, суд вважає, що його дія продовжена за взаємною згодою його сторін.

Під час розгляду справи встановлено, що на виконання умов договору, у період з 03.09.2013 по 14.10.2014 позивачем поставлявся товар за видатковими накладними (а.с.72-143), заборгованість за який становить 147 025,29грн, що також відображено у підписаному між позивачем та відповідачем акті звірки взаєморозрахунків за період з 01.12.2014 по 11.02.2015 (а.с.172).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати поставленого товару за договором поставки № 943 від 19.09.2008 позивач звернувся з даним позовом до суду.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку оплатити поставлений товар.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.1 додатку №4 до договору поставки, сторонами визначено, що покупець оплачує реалізовані товари за період один календарний тиждень у магазинах покупця протягом 7 календарних днів з дня закінчення календарного тижня за умови, що постачальник надасть належним чином оформлені накладні (у формі відповідно до інструкцій покупця) на адресу покупця, яка вказана в замовленні, протягом не більш ніж 7 днів з дня поставки; якщо постачальник не надасть накладні вчасно, покупець має право затримати розрахунок на відповідний час затримки наданих документів.

Заперечуючи щодо заявлених вимог, відповідач, зокрема, посилався на те, що ним здійснено розрахунок за весь товар, на який отримано рахунки. При цьому, не подання рахунків на іншу частину товару, як вважає відповідач, надає йому можливість відстрочити виконання зобов'язання з оплати.

Між тим, суд не може погодитись з такими доводами відповідача з огляду на невірне витлумачення норм матеріального права, на які відповідач посилається, заперечуючи щодо заявленого позову.

В силу ч.1,2 ст.538 ЦК України, на яку посилається відповідач, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.3 ст.538 ЦК України, у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У даній нормі мова йде про зустрічне виконання зобов'язань, яким надане тлумачення ч.1 ст.538 ЦК України, за змістом якої зустрічним виконанням є виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку.

У даному випадку зобов'язання з оплати товару обумовлено виконанням зобов'язання з його поставки і такі зобов'язання є зустрічними, оскільки у сукупності утворюють правочин, який за видом, згідно ч.2 ст.202 ЦК України, є двостороннім, тобто на відміну від одностороннього правочину створює обов'язки для двох його сторін. Обумовленість таких зобов'язань полягає у тому, що виникнення одного зобов'язання обумовлено наявністю іншого. Так, у даному випадку зобов'язання оплатити не виникає само по собі, а обумовлено наявністю зустрічного зобов'язання поставити товар і сукупність таких зобов'язань створює і характеризує правову природу відносин сторін (у даному випадку - поставка).

Також, відхиляючи заявлені вимоги, відповідач посилається на ч.1, 2 ст.613 ЦК України, відповідно до яких: кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Посилаючись на вказані норми, відповідач стверджує, що відсутність рахунків позбавила його можливості здійснити оплату за поставлений позивачем товар.

Однак, такі доводи суд вважає безпідставними, оскільки відсутність рахунків ніяким чином не перешкоджає виконанню зобов'язання з оплати, зважаючи на те, що договір містить реквізити сторін, у т.ч. дані щодо рахунку позивача. Окрім того, відповідачем не надано доказів внесення грошових коштів в рахунок оплати на депозит нотаріуса як доказ того, що він мав намір виконати відповідне зобов'язання, однак, був позбавлений такої можливості.

Так, в силу п.2 ч.1 ст.537 ЦК України, боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори у разі, зокрема, ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Також, матеріали справи свідчать про те, що відповідач здійснював розрахунки з позивачем за поставлений товар і мав дані щодо реквізитів рахунку, що підтверджується зокрема платіжним дорученням №2443 від 17.01.2015 на суму 9000,00грн (а.с.66). Окрім того, відповідачем не доведено того факту, що він звертався до позивача у зв'язку з неможливістю виконати зобов'язання внаслідок не надання останнім рахунків.

Крім того, заперечує проти задоволення позовник вимог, відповідач посилається на те, що позивачем не надано доказів реалізації товару відповідачем.

Аналіз умов договору надає підстави суду вважати, що сторони договору настання у відповідача (покупця) обов'язку оплатити поставлений товар поставили у залежність від певної обставини - продажу відповідного товару третім особам.

Так, в силу ч.1 ст.212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

При цьому, договір, за змістом ч. 2 ст.202 ЦК України, є двостороннім (багатостороннім) правочином.

Згідно ч.2 ст.212 ЦК України, якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

При цьому, п. 3.4 договору (в редакції протоколу розбіжностей), сторонами визначено, що вони зобов'язуються проводити звірку взаємних розрахунків у період з 01 по 07 число поточного місяця за станом на 01 число, складаючи акти звірки, в яких зазначаються: сума товарних залишків в цінах постачальника; сума реалізованого товару в цінах постачальника; загальна сума дебіторської заборгованості.

Доказів складання саме актів щодо залишків товару сторонами не надано, поряд з цим, сторонами складено акти звірки, у т.ч. станом на 11.02.2015, у якому відображено заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 147 025,29грн.

Як встановлено судом, позивач 13.02.2015 звернувся до відповідача з претензією б/н від 11.02.2015, відповідно до якої вимагав протягом 7 днів оплатити реалізований товар в сумі 147 025,29грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.70-71).

Таким чином, враховуючи, що відповідач не надав позивачу інформації про залишки непроданого товару, а товар, як визначено п.2.8 договору поставки, перейшов у власність відповідача з моменту його передачі, що фактично дозволяє йому вільно і у будь-який час ним розпорядитись, договір не передбачає обов'язку відповідача реалізовувати переданий йому у власність товар, що дозволяє йому не здійснювати дій щодо його реалізації, відповідну обставину - факт продажу такого товару, суд вважає такою, що настала в момент отримання претензії - 16.02.2015. Отже, відповідач мав повернути товар або здійснити його оплату у строк, встановлений п.1.1 додатку №4.

Отже, враховуючи, що відповідач, в порушення своїх зобов'язань за договором, не сплатив у встановлений договором строк частину поставленої позивачем продукції, заявлені вимоги в частині стягнення 147 025,29грн. підлягають задоволенню.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 2940,50грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» на користь Приватного акціонерного товариства "Поліпласт" 147 025,29грн основної заборгованості, а також 2940,50грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12.05.2015

Суддя Ейвазова А.Р.