РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2015Справа №910/20396/14

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо"

до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна"

про стягнення 8 024,76 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Кравченко Р.Ю. по довіреності № 10 від 02.01.2015р.

Обставини справи:

До господарського суду м. Києва звернулось Приватне акціонерне товариство "У вересні 2014 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Вусо" (надалі - ПрАТ "СК "Вусо", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" (надалі - ПрАТ "АСК "Інго Україна", відповідач), у якому просило стягнути невиплачену частину страхового відшкодування в сумі 8024,76 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно з договором майнового страхування він виплатив власнику пошкодженого автомобіля 23574,00 грн страхове відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля, а тому відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 27 Закону України "Про страхування" до нього у розмірі виплаченого страхового відшкодування перейшло право вимоги до страховика винної особи у ДТП - ПрАТ "АСК "Інго Україна", як особи, відповідальної за завдані збитки. Оскільки відповідач виплатив позивачу лише 15549,24 грн, позивач просив стягнути невиплачену частину страхового відшкодування в примусовому порядку.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що він виконав зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування, розмір якого визначений на підставі акту автотоварнознавчого дослідження, враховуючи межі відповідальності страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, встановлені в Законі України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 року у справі № 910/20396/14 (суддя Головіна К.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року (судді: Ільєнок Т.В. (головуючий), Куксов В.В., Яковлєв М.Л.), позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 01.04.2015р., рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 у справі № 910/20396/14 скасовано з передачею справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Автоматичною системою документообігу Господарського суду міста Києва справу № 910/20396/14 передано на новий розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.04.2015р., відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суддею Трофименко Т.Ю. прийнято справу № 910/20396/14 до свого провадження та призначено розгляд справи на 13.05.2015р.

08.05.2015р., через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" заперечує проти позову в повному обсязі з огляду на наступне.

Позивач звертається з позовом до суду про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування, посилаючись на те, що 22.03.2013р. у м. Хмельницькому з вини Садовського В.В., що керував автомобілем ««Renault», д/н В-ВА 311, мала місце ДТП, у результаті якої пошкоджено автомобіль «КІА», д/н ВХ 2958 ВН, який був застрахований Позивачем за договором № -03 добровільного страхування наземного транспорту. Позивачем здійснено страхове відшкодування на користь страхувальника в сумі 23 574,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність Садовського В.В., була застрахована Відповідачем, а автомобіль «Renault», д/н В-ВА 311 є забезпеченим згідно полісу № D/5690/200011600, франшиза 0,00 гривень.

Умови договору страхування - полісу № D/5690/200011600 визначаються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» далі «Закон».

За приписами п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортній засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Згідно п. 7.38. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України, Фонду державного майна, № 142/5/2092 від 24.11.2003р. значення зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Відповідно до п. 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Фізичний знос КТЗ (його складових) - утрата вартості КТЗ, яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складових), досліджувалося суб'єктом оціночної діяльності ФОП Давидович О.О., у відповідності до зазначеної Методики, про що чітко зазначено у Розрахунку вартості відновлювального ремонту № 13/71514/585102 від 09.07.2013 р. експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «КІА», д/н ВХ 2958 ВН.

Як вбачається з вказаного Розрахунку вартості відновлювального ремонту № 13/71514/585102 від 09.07.2013 р. ФОП Давидович О.О., експертом було визначено коефіцієнт фізичного зносу в розмірі 0,14%, оскільки були наявні винятки, передбачені п.п. «б» п. 7.39 Методики та розраховано вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «КІА», д/н ВХ 2958 ВН з урахування коефіцієнта фізичного зносу складає - 15 549,24 грн. Даний Розрахунок було надано саме Позивачем та не спростовано жодними протилежними доказами.

16.12.2013 Позивач звернувся до Відповідача з вимогою № 264/13 про виплату страхового відшкодування в сумі 23 574,00 грн.

У відповідь на вказану вимогу, 16.04.2014 р. Відповідач здійснив виплату страхового відшкодування Позивачу в розмірі 15 549,24 грн. (розмір понесеного матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, згідно розрахунку експерта), як передбачено ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач також не визнає суму в розмірі 300,00 грн. за послуги евакуатора, оскільки понесення цих витрат страхувальником Позивача не було підтверджено жодними належними доказами.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто спеціальним законом, який застосовується до спірних правовідносин, зокрема ст. 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а не вартість нових деталей.

Позивач, здійснюючи виплату страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника, керується умовами договору добровільного страхування транспортного засобу та Правилами страхування, а розмір витрат, які відшкодовуються Відповідачем, як особою, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність обмежено ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме в даному випадку, вартістю відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Отже попередній наряд-замовлення, наданий Позивачем, не може вважатися належним підтвердженням розміру відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Також, стосовно вимоги Позивача про стягнення на його користь суми сплаченого страхового відшкодування, варто зазначити, що таке право Позивача не відповідає обов'язкам винної особи щодо відшкодування шкоди. Так ст. 1166 ЦК України, зобов'язує винну особу відшкодувати шкоду, заподіяну з її вини, саме відшкодувати шкоду, а не повернути страховику сплачене страхове відшкодування за договором майнового страхування. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Враховуючи ту обставину, що застрахований Позивачем автомобіль «КІА», д/н ВХ 2958 ВН, мав певну зношеність на момент ДТП, коефіцієнт фізичного зносу склав 0,14%, то з урахуванням положень ст.ст. 1166, 1192 ЦК України, винна особа відшкодовує вартість відновлювального ремонту пошкодженого майна з урахуванням його зношеності.

За таких обставин, позов ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення суми страхового відшкодування з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» в розмірі 8 024,76 грн. задоволенню не підлягає.

Представник позивача в дане судове засідання не з'явився, заяв та клопотань процесуального характеру на адресу суду не надходило.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № -03 від 23.04.2012 р., укладеного між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Вусо" та Кушницької І.В., застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме - автомобіля марки Кіа, державний реєстраційний номер ВХ 2958 ВН.

22.03.2013 р. в м. Хмельницькому сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у нього автомобіля Кіа, державний реєстраційний номер ВХ 2958 ВН, під керуванням Кушницької І.В. та автомобіля Рено, державний реєстраційний номер ВВА 311, під керуванням Садовського В.В., внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Кіа, державний реєстраційний номер ВХ 2958 ВН.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.03.2013 р. у справі № 686/5853/13-п Садовського В.В. визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 400,00 грн.

Згідно із розрахунком вартості відновлювального ремонту експертного дослідження № 13/71514/585102 від 09.07.2013 р. розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Кіа, державний реєстраційний номер ВХ 2958 ВН, внаслідок ДТП, склав 15 549,24 грн., а згідно з нарядом-замовленням СТО № К-252621 від 28.05.2013 р. - 27 179,00 грн.

На підставі заяви страхувальника від 12.03.2013 р., наряду-замовлення СТО № К-252621 від 28.05.2013 р., страхового акту № 2702-02 від 21.06.2013 р. ПАТ "Страхова компанія "Страхова компанія "Вусо" перерахувало на користь страхувальника суму страхового відшкодування у розмірі 23 574,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7257 від 21.06.2013 р.

16.12.2013 р. позивач звернувся до відповідача, як страховика винної особи в ДТП, що сталась 22.03.2013 р. в м. Хмельницькому із вимогою за вих. № 264/13 про досудове врегулювання спору та відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в порядку регресу на суму 23 574,00 грн.

У відповідь на вказану вимогу відповідач частково сплатив суму страхового відшкодування у розмірі 15 549,24 грн. на підставі розрахунку вартості відновлювального ремонту № 13/71514/585102 від 09.07.2013 р., що підтверджується платіжним дорученням № 3299 від 16.04.2014 р.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що оскільки, полісом № D/5690/200011600 передбачена франшиза - 0,00 грн. сума страхового відшкодування, яка повинна бути сплачена позивачу ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" становить 8 024,76 грн. (23 574,00 грн. -15 549,24 грн.).

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципу вини, і шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності).

Так особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них при наявності вини обох володільців, то розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Відповідно до п.7.1.4 Правил страхування страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку виплатити страхове відшкодування страхувальнику у порядку та на умовах, що передбачені цими Правилами та договором страхування. Пункт 2.2.1 Правил страхування передбачає, що страховим випадком визнається пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин (у т.ч. фар, дзеркал, стекол) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п.п.9.1, 9.26 Правил страхування до складу страхового відшкодування (збитків, що компенсуються страхувальнику) входять витрати на приведення транспортного засобу у порядок та витрати на проведення експертної оцінки пошкоджень застрахованого транспортного засобу.

Відповідно до п. 9.17 Правил страхування страхове відшкодування може здійснюватись шляхом оплати страховиком вартості замінюваних частин, деталей і приладдя на аналогічні пошкодженим (за якістю і вартістю) та відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 979 Цивільного кодексу України визначає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Вимогами ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" в редакції Закону України №2745-111 від 4 жовтня 2001 року страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об'єктів страхування.

Аб.1 ст.9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Аб.16 ст.9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно із ст.27 Закону України „Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до Правил добровільного страхування транспортних засобів №19-1 (далі правила), які зареєстровані Міністерством фінансів України за №0602903, а саме п. 7.1.4 Страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку виплатити страхове відшкодування Страхувальнику у порядку та на умовах, що передбачені цими Правилами та договором страхування.

Відповідно до п. 2.2.1 Правил, страховим випадком визнається пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин (у т. ч. фар, дзеркал, стекол) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п.п.9.1, 9.26 Правил страхування до складу страхового відшкодування (збитків, що компенсуються страхувальнику) входять витрати на приведення транспортного засобу у порядок та витрати на проведення експертної оцінки пошкоджень застрахованого транспортного засобу.

Відповідно до п. 9.17 Правил страхування страхове відшкодування може здійснюватись шляхом оплати страховиком вартості замінюваних частин, деталей і приладдя на аналогічні пошкодженим (за якістю і вартістю) та відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з ст. 29 Закону в зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.7 ЗУ „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", проведення оцінки майна є обов'язковим при визначенні збитків або розміру відшкодування. Згідно ч.1 ст.3 цього ж Закону, оцінкою майна (майнових прав) вважається - процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатами практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності-суб'єктом господарювання, вважається незалежною оцінкою майна.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У п. 32.7 ст. 32 Закону чітко встановлено, що шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, страховик після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування має право вимоги до страховика, з яким винна особа уклала договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в межах здійснених ним фактичних витрат та в межах лімітів відповідальності страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності, встановленої у Законі України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу і втрату вартості автомобіля у разі їх наявності відшкодовує володілець джерела підвищеної небезпеки, що винний у ДТП.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Згідно п. 7.38. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України, Фонду державного майна, № 142/5/2092 від 24.11.2003р. значення зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Відповідно до п. 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Фізичний знос КТЗ (його складових) - утрата вартості КТЗ, яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складових), досліджувалося суб'єктом оціночної діяльності ФОП Давидович О.О., у відповідності до зазначеної Методики, про що чітко зазначено у Розрахунку вартості відновлювального ремонту № 13/71514/585102 від 09.07.2013 р. експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «КІА», д/н ВХ 2958 ВН.

Як вбачається з вказаного Розрахунку вартості відновлювального ремонту № 13/71514/585102 від 09.07.2013 р. ФОП Давидович О.О., експертом було визначено коефіцієнт фізичного зносу в розмірі 0,14%, оскільки були наявні винятки, передбачені п. п. «б» п. 7.39 Методики та розраховано вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «КІА», д/н ВХ 2958 ВН з урахування коефіцієнта фізичного зносу складає - 15 549,24 грн.

Підсумовуючи вищевикладене вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 15.05.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Трофименко Т.Ю.