ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2015 р.Справа № 922/1010/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанської В.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про повернення майна та відшкодування доходів
за участю представників сторін:

позивача - Богомолов О.О., довіреність № 08-11/4847/2-14 від 29.12.2014 року;

відповідача - ОСОБА_3, довіреність від 03.03.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якій просить суд: зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,1427 га, яка розташована по АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 703251,50 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав, речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, він не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, що призвело до фактичного безоплатного отримання ним послуг з користування земельною ділянкою та, як наслідок, одержання доходу в результаті використання вказаної земельної ділянки, розмір якого розрахований позивачем виходячи з розміру орендної плати за землю.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 квітня 2015 року розгляд справи було відкладено на 05.05.2015 року.

05 травня 2015 року відповідачем по справі була надана заява за вх. № 17725 про фіксування судового процесу шляхом ведення протоколу в паперовій формі. Позивач проти заяви відповідача не заперечує.

На підставі наданої заяви, фіксація судового процесу у судовому засіданні 05.05.2015 року здійснюється шляхом ведення протоколу у паперовій формі.

Присутній представник позивача у судовому засіданні підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить задовольнити позов.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити позивачу в позові з підстав його необґрунтованості. Зокрема посилається на те, що відповідач справно сплачує податок на землю з дати переходу до нього права власності, а обов'язок внесення орендної плати виникає виключно після укладення в письмовій формі і державної реєстрації договору оренди землі, та після фактичної передачі земельної ділянки у користування по акту приймання-передачі згідно з Законом України "Про оренду землі". Крім того, відповідач після отримання права власності на будівлі, що розташовані на спірній земельній ділянці, зробив всі залежні від нього дії для оформлення права оренди на спірну земельну ділянку.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.03.2005 року відповідач набув права власності на нежитлову будівлю літера "Б-2, Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 715.

05 вересня 2014 року Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "Б-2", "Б-1". За результатами обстеження складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, в якому вказано, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 04.03.2005 року та по день складання акту використовує земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, відповідач набув права власності на нежитлові будівлі, але не на земельну ділянку та не оформив її у відповідності до діючих вимог законодавства України.

Отже, відповідач з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі, в силу положень статті 120 ЗК України, набув право на оформлення права користування земельною ділянкою.

Фізичний, матеріальний зв'язок придбаного відповідачем майна та земельної ділянки є однією з ключових ознак, що вказує на приналежність цього майна до об'єкту нерухомості, а так, й на неможливість існування цього об'єкту нерухомості без використання земельної ділянки.

Наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей, а відтак і неможливість перебування її у володінні або користуванні міської ради (територіальної громади м. Харкова).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Викладені вище обставини обґрунтовують наявність правового зв'язку між результатом - правомірною поведінкою відповідача з набуття права власності на будівлю, та наслідком - набуттям відповідачем права на оформлення права користування земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Втім, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлові будівлі (нерухоме майно) загальною площею 1299,00 кв.м.

Таким чином, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач не набув ані права власності, ані права користування спірною земельною ділянкою.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, для отримання земельної ділянки в оренду відповідач замовив та погодив технічну документацію по встановленню в натурі меж земельної ділянки, а також висновок державної землевпорядної експертизи.

Крім того, 01.09.2006 року відповідач звернувся до позивача з листом, в якому просив виконати розрахунок орендної плати та укласти договір оренди.

28 вересня 2005 року рішенням Харківської міської ради № 180/05 земельна ділянка, на якій знаходиться нерухоме майно, була надана відповідачу в оренду на строк до 28.09.2030 року.

02 жовтня 2006 року позивач виконав розрахунок орендної плати та погодив її з відповідачем.

26 жовтня 2006 року відповідач звернувся до позивача з листом, в якому просив направити його на адресу договір оренди землі для підписання, та не отримавши від позивача відповіді на попередній лист та не отримавши проекту договору оренди землі, 22.01.2007 року відповідач звернувся з повторним, в якому просив направити відповідачу договір оренди землі для підписання.

15 лютого 2007 року позивач надав відповідачу відповідь за № 899, в якому відповідач був повідомлений про те, що проект договору оренди землі проходить процедуру погодження у Харківському управлінні земельних ресурсів. Проте, в подальшому позивачем на адресу відповідача не було направлено жодного листа з пропозицією з'явитися до позивача для підписання договору оренди земля, проекту договору оренди землі для підписання на адресу відповідача також направлено не було.

03 липня 2013 року рішенням Харківської міської ради № 1202/13 був відмінений пункт 1.13 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 року № 180/5 та надано відповідачу в оренду земельну ділянку строком до 01.07.2018 року (але не пізніше реконструкції району).

11 вересня 2013 року відповідачем була подана заява позивачу про виконання розрахунку орендної плати та оформлення договору оренди земельної ділянки (разом з проектною документацією на земельну ділянку).

Однак, як вказує відповідач, до теперішнього часу відповідачем не було отримано від позивача жодних документів, листів чи вказівок для оформлення договору оренди.

Крім того слід звернути увагу, що 08.08.2014 року відповідачем в Управлінні Держкомзему у місті Харків був отриманий витяг № 1726/14 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для сплати земельного податку. З метою сплати земельного податку, відповідач у 2014 році звернувся до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області із проханням про видачу податкового повідомлення - рішення (згідно п.п. 54.3.3. п. 54. ст.54 та п. 286.5. ст. 586 Податкового кодексу України). 29 серпня на підставі податкового повідмлення-рішення № 6187-15 відповідачем був сплачений земельний податок за 2014 рік в сумі 25652,18 грн. (1 відсоток від нормативної грошової оцінки землі).

Одже, із викладеного вбачається, що відповідач вжив всіх заходів щодо укладення договору оренди земельної ділянки під належним йому нерухомим майном.

Проте, в той же час, позивач посилається на безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки у зв'язку з чим, для відновлення свого порушеного права обрав спосіб захисту - зобов'язання відповідача звільнити відповідну земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

З огляду на наведене, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Проте, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача не вартість безпідставно набутого майна, а доходи, які отримав відповідач від безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи свою вимогу ст. 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Однак, позивач помилково вважає, що відповідач набув земельну ділянку, оскільки відповідач набув лише право на оформлення права користування (постійного користування) земельною ділянкою.

Окрім того, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 ЦК України є неможливим.

Таким чином, позивач безпідставно просить стягнути доходи від набуття відповідачем земельної ділянки, оскільки відповідач набув лише право на оформлення права користування земельною ділянкою і набув його не безпідставно, а у відповідності до положень ст. 120 ЗК України. Відповідач лише не оформив його вчасно відповідно до вимог діючого ЗК України, проте діюче законодавство не встановлює будь-якого строку для оформлення даного фактичного набуття права землекористування.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна у розмірі 703251,50 грн. необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 1, 181, 190, 377, 1212 - 1214 ЦК України, ст. ст. 120, 125, 126 ЗК України, ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 33, 43, 44, 49, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 06.05.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/1010/15