ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р.Справа № 922/1255/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про про повернення майна та відшкодування доходів
за участю представників сторін:

позивача - Мех Д.В., дов. № 08-11/4851/2-14 від 29.12.14 р.;

відповідача - ОСОБА_3, договір № 3/15-4 від 13.03.15 р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить зобов'язати відповідача - фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,0445 га, яка розташована по АДРЕСА_1. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 62376,38 грн. та витрати по сплаті судового збору, мотивуючи свої вимоги використанням відповідачем земельної ділянки площею 0,0445 га, яка розташована по АДРЕСА_1, без достатніх правових підстав.

31.03.15 р. відповідач надав письмовий відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що він є власником нежитлової будівлі літ. "А-1" АДРЕСА_1. Відповідач наголошує, що він вирішив викупити спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим звернувся до позивача з відповідною заявою від 12.08.13 р., за наслідками розгляду якої, останнім було прийнято рішення про надання відповідачу дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки. Отже, відповідач вважає, що посилання позивача на безпідставність набуття та використання відповідачем спірної земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 є необґрунтованими. Крім того, на думку відповідача, позивачем не доведено отримання відповідачем доходу від користування спірною земельною ділянкою в сумі 62376,38 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.04.15 р., за клопотанням відповідача, строк розгляд справи продовжено по 19.05.15 р.

Представник позивача в судовому засіданні 12.05.15 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.05.15 р. підтримав відзив, проти задоволення позовних вимог заперечував.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2011 р. у справі № 2-5300/11, є власником нежитлової будівлі літ. "А-1" загальною площею 662,2 кв.м. по АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.09.2014 р. № 27404764 (а.с. 27).

На підставі рішення Харківської міської ради від 23.12.2005 р. № 257/05, між Харківською міською радою та відповідачем було укладено договір оренди землі площею 0,1548 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень строком до 01.04.2012 р., зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель 20.12.2007 р. за № 98.

Відповідач зазначає, що після припинення орендних відносин він вирішив викупити вказану земельну ділянку, для чого звернувся до позивача з відповідною заявою від 12.08.2013 року.

Рішенням Харківської міської ради від 29.10.2014 р. № 1681/14 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова із земель житлової та громадської забудови площею, орієнтовно, 0,0569 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-1" (спортивно-оздоровчий комплекс з підсобними приміщеннями).

На даний час оформлення документів триває у відповідності до законодавства.

30 вересня 2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_1.

Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що відповідач з 24.10.2001 року та по теперішній час використовує зазначену земельну ділянку по АДРЕСА_1 без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України. Про відповідні обставини було складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (а.с. 16-17).

У зв'язку з виявленими обставинами, позивач звернувся до державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки.

10 жовтня 2014 року листом № 5166/9/20-30-15-03-24 (а.с. 21) на вказане звернення було надано відповідь, що актом приймання-передачі № 269/13 від 23.10.13 р. земельна ділянка передана відповідачем до земель запасу міста. З 24.10.13 р. відповідач плату за землю не нараховує та не сплачує.

Відповідно до листа Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області від 13 жовтня 2014 року № 4581/08 (а.с. 22), станом на 29.12.12 р., в Управлінні Держземагенства у м. Харкові Харківської області не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування не земельну ділянку по АДРЕСА_1.

На підставі викладених обставин, позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом та просить суд зобов'язати відповідача звільнити відповідну земельну ділянку та стягнути з відповідача суму несплаченої орендної плати за користування земельними ділянками як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1 відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля літ. "А-1" загальною площею 662,2 кв.м.

Таким чином, звільнення земельних ділянок без переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Згідно чинного земельного законодавства, використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Як вже було зазначено, на підставі рішення Харківської міської ради від 23.12.2005 р. № 257/05, між Харківською міською радою та відповідачем було укладено договір оренди землі площею 0,1548 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень строком до 01.04.2012 р. Після припинення орендних відносин відповідач вирішив викупити спірну земельну ділянку.

Згідно з ч. 1 ст.128 Земельного кодексу України, продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки (ч. 2 зазначеної статті).

Як вже було зазначено, відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, звернувся до позивача з відповідною заявою від 12.08.2013 року.

Частиною 3 ст. 128 Земельного кодексу України визначено, що орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Рішенням Харківської міської ради від 29.10.2014 р. № 1681/14 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова із земель житлової та громадської забудови площею, орієнтовно, 0,0569 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-1" (спортивно-оздоровчий комплекс з підсобними приміщеннями).

Втім, як свідчать матеріали справи та не спростовано сторонами, на даний час, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з відповідачем не укладений, оскільки триває оформлення документів, відповідно до законодавства.

Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою. Проте, суд не погоджується з такими висновками позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, можна дійти висновку, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1 відповідачу, на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2011 р. у справі № 2-5300/11, на праві приватної власності належить нежитлова будівля літ. "А-1" загальною площею 662,2 кв.м.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідач у 2011 році набув право власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, отже, відповідач має законодавчо визначене право на земельну ділянку, на якій розташована його будівля, що спростовує твердження позивача про безпідставне користування відповідачем спірної земельної ділянки.

Відтак, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 та розташованих на неї будівлі, вимога про повернення безпідставно набутого не може бути задоволена судом, оскільки позивачем не доведено, що вказана земельна ділянка, це дійсно те майно, яке було безпідставно набуте відповідачем.

Крім того, частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2011 р. у справі № 2-5300/11. Втім, право користування земельної ділянки, яка знаходиться під нерухомістю, станом на час розгляду справи, належним чином відповідачем не оформлено, але це не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельної ділянки, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Отже, зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку площею 0,0445 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

З огляду на наведене, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 62376,38 грн., як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, в порядку ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України, суд виходить з наступного.

В ч. 1 ст. 1212 ЦК України зазначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Як вбачається зі змісту статей 1212, 1213, 1214 ЦК України, зокрема, із вжитого в них терміну "потерпілий", ці статті застосовуються до деліктних правовідносин, коли фізичній або юридичній особі завдано шкоди шляхом порушення їх охоронюваних законом прав, зокрема, - майнових.

Таким чином, суд зазначає, що для застосування ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України необхідно щоб мало місце не лише набуття або зберігання майна, яке здійснено за рахунок іншої сторони, а й щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна внаслідок дій вчинених необґрунтовано (постанова Вищого господарського суду України від 25.02.15 р. у справі №922/2645/14).

Отже, для застосування вищезазначених норм ЦК України має бути доведено факт протиправності дій відповідача.

Проте, позивачем не доведена протиправність в діях відповідача з набуття спірних земельних ділянок. Більш того, позивач у свої позовній заяві зазначає, що дії відповідача з набуття зазначеної земельної ділянки, як наслідок придбання у власність будівлі, не порушують норми права, передбачені чинним законодавством, а тому ці дії не є протиправними.

Враховуючи викладене, застосування ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України в даному випадку є неправомірним.

Крім того, відповідно до статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом його походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів.

До доходів включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання, згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 "Дохід", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

При цьому, позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме в якості доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок або збитків, відповідно до ст.ст. 152, 156, 157 Земельного кодексу України.

Проте, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від використання безпідставно набутого майна в розмірі 62376,38 грн. також не підлягають задоволенню.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

З огляду на наведене, відповідно до ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16, 179, 181, 316 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 206 Земельного Кодексу, ст.ст. 269, 287, 289 Податкового Кодексу України, ст.15 Закону України "Про оренду землі", ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" та ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.05.2015 р.

Суддя Т.В. Інте