ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"30" квітня 2015 р. Справа № 926/485/15

За позовом фізичної особи-підприємця Мазурака Андрія Михайловича, с. Зіболки Жовківського району Львівської області

до фізичної особи-підприємця Луканюка Руслана Федоровича с. Іспас Вижницького району Чернівецької області

про стягнення заборгованості в сумі 258593,02 грн.

Суддя Т.І. Ковальчук

Представники:

Позивач - Мазурак А.М.

Відповідач - не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення 258593,02 грн. заборгованості по розрахунках за товар, поставлений за договором поставки продукції від 27.05.2014 р., у тому числі 157336,18 грн. основного боргу, 110,26 грн. пені, 11013,53 грн. штрафу, 86825,83 грн. інфляційних та 3307,22 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в порушення умов договору поставки продукції від 27.05.2014 р. відповідач не оплатив вартість поставленого йому товару на суму 157336,18 грн., за що у відповідності до чинного законодавства повинен сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за період прострочення, 3% річних, пеню і штраф.

Провадження у справі порушено ухвалою від 25.03.2015 р., справу до розгляду в судовому засіданні призначено на 09.04.2015 р., позивача зобов'язано надати додаткові документи, відповідача зобов'язано надати відзив на позов та докази в його обґрунтування, докази реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності.

Ухвалою від 09.04.2015 р. розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 30.04.2015 р. у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання і неподанням відзиву на позов.

У судове засідання ФОП Луканюк Р.Ф. повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надіслав, однак це не перешкоджає розгляду справи, оскільки відповідача належним чином повідомлено про місце, дату і час судового засідання, що підтверджується наявними в справі доказами.

У судовому засіданні 30.04.2015 р. позивач ФОП Мазурак А.М. просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві, та повернути йому зайво сплачений судовий збір у сумі 1827 грн.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

27 травня 2014 року між фізичними особами-підприємцями Мазураком А.М. та Луканюком Р.Ф. було укладено договір № 3/005 поставки продукції, згідно з яким позивач (за текстом договору Постачальник) зобов'язався передати у власність відповідача (за текстом договору Покупець) товар, а відповідач зобов'язався оплатити товар в кількості та за узгодженими цінами, вказаними в Прайс-листі Постачальника та накладних, і прийняти товар на їх підставі (а.с. 9-11).

Згідно з даним договором:

- право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару (п. 1.2);

- Покупець зобов'язаний оплачувати кожну замовлену партію товару протягом 14 днів від дати, що вказана у відповідній видатковій накладній (п. 2.2);

- Покупець зобов'язується прийняти товар згідно з накладною та оплатити його (п. 3.2.1);

- договір діє з моменту підписання до 31 грудня 2014 року.

На виконання договору поставки продукції № 3/005 від 27 травня 2014 року позивач поставив відповідачеві товар - іграшки та товари для розваг і відпочинку, на загальну суму 163451,46 грн., що підтверджується видатковими накладними:

1) № LVV1617 від 27.05.2014 р. - іграшки на суму 21859,60 грн.;

2) № LVV1618 від 27.05.2014 р. - іграшки на суму 8534,94 грн.;

3) № LVV1785 від 02.06.2014 р. - іграшки на суму 30083,58 грн.;

4) № LVV1804 від 02.06.2014 р. - батути на суму 1149,20 грн.;

5) № LVV1805 від 02.06.2014 р. - велосипед на суму 778,92 грн.;

6) № LVV1806 від 02.06.2014 р. - іграшки на суму 8469,11 грн.;

7) № LVV1807 від 02.06.2014 р. - іграшки на суму 13041,81 грн.;

8) № LVV1809 від 02.06.2014 р. - велосипед на суму 793,22 грн.;

9) № LVV1810 від 02.06.2014 р. - іграшки на суму 6959,61 грн.;

10) № LVV2172 від 17.06.2014 р. - велосипеди на суму 7932,20 грн.;

11) № LVV2237 від 18.06.2014 р. - велосипеди і ролики на суму 15351,33 грн.;

12) № LVV2740 від 07.07.2014 р. - басейни на суму 10701,24 грн.;

13) № LVV2758 від 07.07.2014 р. - іграшки на суму 1033,70 грн.;

14) № LVV2759 від 07.07.2014 р. - іграшки на суму 77,15 грн.;

15) № LVV2770 від 08.07.2014 р. - іграшки на суму 21161,18 грн.;

16) № LVV2771 від 08.07.2014 р. - квадроцикл на суму 3591,37 грн.;

17) № LVV2774 від 08.07.2014 р. - велосипеди на суму 5419,18 грн.;

18) № LVV2776 від 08.07.2014 р. - роботи на суму 500,86 грн.;

19) № LVV2778 від 08.07.2014 р. - трюмо на суму 985,99 грн.;

20) № LVV3572 від 04.08.2014 р. - іграшки на суму 5027,27 грн. (а.с. 12-34).

Оригінали договору поставки продукції № 3/005 від 27.05.2014 р. і зазначених вище накладних суд оглянув в судовому засіданні і переконався, що вони оформлені та підписані належним чином позивачем - про передачу товару, а відповідачем - про його прийняття, і є належними доказами в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, які засвідчують виконання позивачем умов договору поставки продукції № 3/005 від 27 травня 2014 року щодо поставки обумовленого товару відповідачеві і перехід до останнього права власності на даний товар.

Як стверджує позивач, і це підтверджується матеріалами справи, вартість товару в розмірі 163451,46 грн. відповідач оплатив частково - в сумі 3000 грн. по касовому ордеру № 1812 від 04.06.2014 р. за товар згідно замовлення покупця № LVV847 від 02.06.2014 р., на підставі якого оформлено видаткову накладну № LVV1810 від 02.06.2014 р. на суму 6959,61 грн. (а.с. 22, 35, 44-45).

Також по накладній на повернення від покупця № LVV230 від 12.06.2014 р. відповідач повернув позивачеві квадроцикл вартістю 3115,28 грн., поставлений по видатковій накладній LVV1618 від 27.05.2014 р., вартість якого позивач відмінусував від загальної суми оплати за товар (а.с. 14, 46). Решту вартості товару відповідач не оплатив.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті за отриманий згідно з договором поставки продукції № 3/005 від 27 травня 2014 року товар становить 157336,18 грн. (163451,46 грн. - 3000 грн. - 3115,28 грн.). 27.01.2015 р. сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків, в якому зафіксовано заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті товару на суму 157336,18 грн. (а.с. 36-37).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України також передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до статей 173 - 174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України)

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Спірні правовідносини між сторонами випливають з договору поставки.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У судовому засіданні на підставі досліджених та оцінених у сукупності належних та допустимих доказів доведено невиконання відповідачем обов'язку по оплаті вартості товару на суму 157336,18 грн., поставленого йому позивачем в ході виконання договору поставки продукції № 3/005 від 27 травня 2014 р. Відповідач же в свою чергу проти позовних вимог не заперечив, доказів на їх спростування чи в підтвердження погашення заборгованості до суду не надіслав.

Відтак, у частині вимог про стягнення основного боргу позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2.2 договору № 3/005 поставки продукції від 27 травня 2014 р. обумовлено що оплату за товар покупець зобов'язаний здійснити протягом 14 днів від дати, що вказана у відповідній видатковій накладній.

Не здійснення відповідачем платежів у зазначений строк надає позивачеві право на підставі закону вимагати сплати 3% річних та індексу інфляції за період прострочення платежу.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок 3% річних (а.с. 47-48), суд встановив, що нараховані ним проценти за період з 11.06.2014 р. по 12.03.2015 р. у сумі 3307,22 грн. не перевищують розмір процентів, розрахованих за допомогою системи Ліга: Закон Еліт 9.4.1 (3308,66 грн., розрахунок суду, а.с. 59), тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розрахунок інфляційних в розмірі 86825,83 грн. позивачем виконано невірно з порушенням встановленої методології та застосуванням неправильних індексів інфляції (а.с. 47-48). Згідно з розрахунком, виконаним судом за допомогою системи Ліга: Закон Еліт 9.4.1, розмір інфляційних за період з 11.06.2014 р. по 12.03.2015 р. складає 33889,66 грн. (а.с. 58). Отже, в частині вимог про стягнення індексу інфляції позов підлягає задоволенню частково на суму 33889,66 грн.

Вимоги щодо стягнення пені в розмірі 110,26 грн. та штрафу за прострочення виконання зобов'язання понад 30 днів у сумі 11013,53 грн. задоволенню не підлягають.

Укладений сторонами договір № 3/005 поставки продукції від 27 травня 2014 р. не містить умов щодо розміру неустойки (штрафу, пені), яка застосовується у випадку порушення сторонами передбачених договором зобов'язань. Пункт 5.1 договору передбачає загальну умову, що у разі невиконання чи неналежного виконання своїх зобов'язань по даному договору сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України.

За приписами ст.ст. 546 та 548 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 547 ЦК України унормовано, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

У пункті 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства).

Також в пункті 2.1 вказаної постанови пленуму ВГСУ зазначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як зазначалося вище, договором № 3/005 поставки продукції від 27 травня 2014 р. не передбачено умови щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) та її розміру.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором, а згідно з ч. 6 цієї статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, оскільки в укладеному сторонами договорі поставки відсутня умова про сплату покупцем пені за прострочення платежів і не визначено її розмір, у частині вимог про стягнення 110,26 грн. пені у позові належить відмовити.

Штраф у розмірі 7% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання понад тридцять днів, передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України і застосовується у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту. Отже, зазначена норма на поширюється на спірні правовідносини між сторонами, оскільки ані позивач, ані відповідач не належать до державного сектора економіки, а укладений між ними договір поставки не є державним контрактом і не містить умови про домовленість щодо сплати відповідачем штрафу 7% за прострочення оплати вартості поставленого товару понад 30 днів. У зв'язку з наведеним обґрунтуванням в частині вимог про стягнення штрафу у позові слід відмовити.

У зв'язку з частковою відмовою у позові судовий збір належить стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Розглянувши усне клопотання позивача про повернення йому зайво сплаченого судового збору, суд встановив, що в даній справі позивач по квитанціях № 297 від 17.03.2015 р. та № 298 від 17.03.2015 р. сплатив судовий збір в сумах відповідно 5171,86 грн. та 1827,00 грн., а всього 6998,86 грн. (а.с. 42, 43).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлено ставку судового збору 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

За вказаною ставкою судовий збір за подання позову з майновими вимогами на суму 258593,02 грн. складає 5171,86 грн. (258593,02 грн. х 2%).

Таким чином, позивач дійсно сплатив судового збору на 1827 грн. більше, аніж передбачено Законом.

Згідно з пунктом 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, в розмірі переплаченої суми.

У пункті 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України роз'яснено, що питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається:

- в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або - в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом), або - в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ (зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 88 ГПК).

З огляду на викладене клопотання позивача про повернення йому зайво сплаченого судового збору належить задовольнити із зазначенням про це в резолютивній частині рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 12, 49, 82, 84, 116 Господарського процесуального кодексу України, п. 1 ч. 2 ст. 4, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. У позові частково відмовити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Луканюка Руслана Федоровича (вул. Спортивна, 7, с. Іспас Вижницького району Чернівецької області, 59222, ідентифікаційний номер ) на користь фізичної особи-підприємця Мазурака Андрія Михайловича (с. Зіболки Жовківського району Львівської області, 80360, ідентифікаційний номер ) 157336,18 грн. основного боргу, 33889,66 грн. інфляційних, 3307,22 грн. 3% річних та 3890,66 грн. судового збору.

3. У решті вимог у позові відмовити.

4. Повернути Мазураку Андрію Михайловичу (с. Зіболки Жовківського району Львівської області, 80360, ідентифікаційний номер ) з Державного бюджету України 1827,00 грн. зайво сплаченого по квитанції № 298 від 17.03.2015 р. судового збору.

З набранням судовим рішенням законної сили видати наказ.

У судовому засіданні 30.04.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст підписано 30.04.2015 р.

Суддя Т.І.Ковальчук