ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.05.2015 Справа № 907/318/15

За позовом Ужгородського міжрайонного прокурора в інтересах Ужгородської районної державної адміністрації, м. Ужгород

до Малого приватного підприємства „Карпати", м. Ужгород

до Оноківської сільської ради, с. Оноківці Ужгородський район

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання недійсним та скасування рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року, визнання недійсним Договору №2 на право тимчасового користування землею від 08.08.1996, укладеного між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" та повернення державі в землі запасу спірної земельної ділянки, яка розташована на території Онокіської сільської ради, за межами населеного пункту зона відпочинку „Оріховицьке озеро" (позовні вимоги викладено з рахуванням заяви прокурора від 05.05.2015 року №92-54-15 вих. (1555) про виправлення описки),

Суддя господарського суду -Кривка В.П.

представники:

Прокурор - Кочеткова О.О., прокурор відділу прокуратури Закарпатської обл.;

Позивача - не з'явився;

Відповідача МПП „Карпати" - Леміш М.О., довіреність від 20.04.2015 року;

Відповідача Оноківська сільська рада - не з'явився;

Третьої особи - не з'явився;

СУТЬ СПОРУ: Ужгородським міжрайонним прокурором в інтересах Ужгородської районної державної адміністрації, м. Ужгород заявлено позов до Малого приватного підприємства „Карпати", м. Ужгород та до Оноківської сільської ради, с. Оноківці Ужгородський район за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, м. Ужгород про скасування рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 та визнання недійсним Договору №2 на право тимчасового користування землею від 08.08.1996, укладеного між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" та повернення земельної ділянки у землі запасу Оноківської сільської ради.

Позовні вимоги прокурора було мотивовано тим, що згідно рішенням 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року малому приватному підприємству „Карпати" надано в довгострокове користування на умовах оренди земельні угіддя, що знаходяться в зоні відпочинку „Оріховицьке озеро" загальною площею 36,9 га. для відновлення зони відпочинку розведення риби. На підставі даного рішення 08.08.1996 року між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" було укладено договір №2 на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), який зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею Оноківської сільської ради. Прокурор зазначає, що зазначений акт органу місцевого самоврядування та укладений на його виконання правочин суперечать та не відповідають земельному законодавству (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних рішення та укладеного договору) та порушили права Ужгородської райдержадміністрації щодо розпорядження спірними землями, тому покликаючись, зокрема, на положення Земельного кодексу України в редакції 1992 року просив суд скасувати рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року, визнати недійсним Договір №2 на право тимчасового користування землею від 08.08.1996, укладений між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" та повернути земельну ділянку у землі запасу Оноківської сільської ради. При цьому, як вбачається з резолютивної частини позову клопотав про поновлення строку позовної давності.

Присутній у процесі прокурор заявлені позовні вимоги з урахуванням письмової заяви від 05.05.2015 року №92-54-15 вих. (1555) (а.с. 99) про виправлення описок підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях по суті спору (а.с. 75-85) і просить суд визнати недійсним та скасувати рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року, визнати недійсним Договір №2 на право тимчасового користування землею від 08.08.1996, укладеного між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" та повернути державі в землі запасу земельну ділянку, площею 36,9 га, вартістю 45 091 200 грн., яка розташована на території Оноківської сільської ради, за межами населеного пункту зона відпочинку „Оріховицьке озеро". При цьому прокурор стверджує, що строк позовної давності у спірних правовідносинах ним не пропущений, тому зазначена в позові вимога про його поновлення є помилковою та передчасною і просить її не розглядати (а.с. 99-103). Учасники процесу не заперечували щодо розгляду судом по суті заявлених вимог прокурора з урахуванням поданої заяви про виправлення описок допущених при комп'ютерному наборі тексту позову. За таких обставин суд розглядає заявлені вимоги з урахуванням поданих прокурором заяв.

Уповноважений представник позивача - Ужгородської районної державної адміністрації подала суду письмову правову позицію по суті заявлених прокурором вимог (а.с. 69-71) та зазначила, що прокурором невірно визначено позивача по справі у спірних правовідносинах, оскільки в даному випадку оспорюваним прокурором актом органу місцевого самоврядування та договором оренди порушені права Закарпатської ОДА, а не Ужгородської районної державної адміністрації.

Представник Оноківської сільської ради проти задоволення судом позовних вимог не заперечувала та надала суду окремі документи та докази, при цьому інформувала, що МПП „Карпати" проводить оплату за користування переданими в оренду земельними угіддями, недоїмки немає (а.с. 65-66, 86-87).

Третя особа - державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області явку своїх уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, витребувані ухвалою суду документи не подано, причини неявки та неподання витребуваних документів не повідомлено.

Уповноважений представник Малого приватного підприємства „Карпати" проти позову категорично заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов з доданням підтверджуючих документів (а.с. 104-158). Водночас також вказує на пропуск прокурором строку позовної давності щодо заявлених вимог, тому просить суд його застосувати та відмовити в позові, в.т.ч. внаслідок спливу строку позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та сторін суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з долучених до справи матеріалів рішенням 3 сесії 22 скликання від 01.06.1995 року Оноківська сільська рада вирішила надати малому приватному підприємству „Карпати" в довгострокове користування на умовах оренди земельні угіддя, що знаходяться в зоні відпочинку „Оріховицьке озеро" загальною площею 36,9 га. для відновлення зони відпочинку і розведення риби, з яких 1,1 га - кам'янисті місця; 2,6 - чагарники, 0,6 -дороги; 32.6 га - водне дзеркало (а.с. 19, 33).

На підставі даного рішення 08.08.1996 року між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" укладено договір №2 на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), який зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею Оноківської сільської ради та (а.с. 20-21) .

Згідно п. 1.1 даного договору сторони визначили, що Оноківська сільська рада на підставі рішення від 01.06.1995 року передає, а МП „Карпати" приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 36.9 га. Земельна ділянка надається відповідачу на умовах довгострокового користування строком на 25 років для відновлення зони відпочинку та розведення риби (п.1.2.). Плата за землю вноситься землекористувачем щорічно у вигляді земельного податку, згідно діючого тарифу (п.2.1 договору). Сторони також обумовили, що землекористувач звільняється повністю від плати за землю на 2 роки у зв'язку з необхідністю благоустрою зони відпочинку та водного дзеркала. До договору долучено і узгоджений землевпорядником план схема тимчасового землекористування.

Звертаючись з даним позовом в інтересах держави та визначаючи позивачем в спірних відносинах Ужгородську райдержадміністрацію, прокурор вказує, що оспорюваний акт органу місцевого самоврядування та укладений на його виконання правочин суперечать та не відповідає земельному законодавству, а саме положенням ст. 19, 38, 78, 79, 102 Земельного кодексу, ст. 11 Закону України „Про плату за землю" (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних рішення та укладеного договору) та порушив права Ужгородської райдержадміністрації щодо розпорядження спірними землями. При цьому прокурор також наголошує, що вказані обставини також підтверджуються і висновками проведеної на вимогу прокуратури Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області перевіркою дотримання вимог земельного законодавства в частині надання МПП „Карпати" спірної земельної ділянки (акт від 31.07.2014 року, а.с. 25-26).

Між тим, у ході судового розгляду, що також вбачається з наданих суду ряду письмових пояснень (а.с. 7, додаткові письмові пояснення а.с. 76-79, 100-103) прокурор покликався на суперечливі терміни щодо обставин, коли прокурору та позивачу стало відомо про порушення прав та охоронюваних законом інтересів Ужгородської райдержадміністрації у даних спірних правовідносинах. Згідно своїх останніх письмових пояснень від 05.05.2015 року №05/2-907/318/15 (а.с. 100-103) прокурор стверджує, що про вищезазначені обставини йому стало відомо 17.05.2014 року (з матеріалів проведення досудового розслідування), а позивачу тільки з отриманої копії позовної заяви прокурора (березень 2015 року). Зазначену позицію підтримав і представник Ужгородської райдержадміністрації.

Заперечуючи проти цих доводів, уповноважений представник відповідача МПП „Карпати" наголосив, що визначений прокурором позивач про обставини винесення оспорюваного рішення Оноківською сільською радою та укладення на його виконання спірного договору достовірно знав (або міг довідатися) ще в квітні 2003 року. Зазначене підтверджуються текстом долученого до позовних матеріалів самим же прокурором, винесеного за зверненням МПП „Карпати" - Розпорядження голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 30.04.2003 року №217 про надання земельних ділянок в оренду (а.с. 30 на звороті). Так, згідно вказаного розпорядження голова районної державної адміністрації, зокрема, розпорядився: припинити з 01.01.2004 року дію договору оренди тимчасового користування земельною ділянкою терміном на 25 років від 08.08.1996 року №2 укладеного між МПП „Карпати" та Оноківською сільською радою (п. 6); МПП „Карпати" оформити договір оренди земельної ділянки (п. 7); надати МПП „Карпати" в оренду терміном на 50 років з 01.01.2004 року земельну ділянку площею 36.9 га яка є у тимчасовому користуванні підприємства для відновлення зони відпочинку та розведення риби. Однак, як стверджують сторони та прокурор вказане розпорядження виконано не було.

Аналізуючи правовідносини сторін та встановлюючи дійсні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу ст. 21 ГПК України.

За приписами ст. 2 ГПК України встановлено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. При цьому у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача (ст. 29 ГПК України).

У рішенні Конституційного суду України від 04.04.1999 №3-рп/99 у справі у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначено таке. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах і є фактично позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора.

При цьому, поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Тобто законодавцем визначено, що при вирішенні справ даної категорії, судам необхідно з'ясовувати обсяг компетенції, прав та обов'язків саме особи (позивача), чиї права або інтереси порушено оскаржуваним правовим актом індивідуальної дії. Аналогічні вимоги враховуючи вищенаведене в сукупності встановлено законодавцем і при пред'явленні вимог в порядку ч. 3 ст. 215 ЦК України (п.п. 2.5.2., 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно положень ст. 19 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Натомість районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу. При цьому до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення. Зони охорони встановлюються навколо водойм, водних джерел і гідротехнічних споруд для виконання комплексу санітарних, протиерозійних заходів і створення захисних лісонасаджень з метою збереження і поліпшення водних ресурсів (ст. 78 коментованого закону). Землі водного фонду, що є в користуванні водогосподарських підприємств і організацій, можуть надаватися за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів у тимчасове користування для сінокосіння і риборозведення (ст. 79 ЗК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином суд погоджується з доводами прокурора, що оспорюваний акт органу місцевого самоврядування та укладений на його виконання правочин суперечать та не відповідають земельному законодавству (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних рішення та укладеного договору) та порушили права та охоронювані законом інтереси Ужгородської райдержадміністрації щодо розпорядження спірними землями водного фонду, а тому прокурором вірно визначено позивачем в спірних відносинах Ужгородську райдержадміністрацію.

Між тим, відповідач МПП „Карпати" вказує на пропуск прокурором строку позовної давності щодо заявлених вимог, тому просить суд його застосувати та відмовити в позові, внаслідок спливу строку позовної давності (письмовий відзив).

Положеннями Цивільного кодексу України, зокрема ст. 256 позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Приписами ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 76 Цивільного кодексу Української PCP).

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української PCP, за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін. Так, згідно положень ст. ст. 71, 72 Цивільного кодексу Української PCP (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Скорочені строки позовної давності встановлюються законодавством для окремих видів вимог.

Відповідно до ст. 112 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) рішення Рад народних депутатів може бути оскаржено в суд, арбітражний суд в місячний строк.

1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, згідно з п. п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень якого цей Кодекс набирає чинності та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. При цьому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Між тим, надалі частиною 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (який набрав чинності 15.01.2012 року) пункт 4 частини 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було виключено. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або речове право особи.

Разом із тим ч. ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України закріплено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 27.05.2014 року у справі №3-23гс14 та від 23.12.2014 у справі №916/2414/13 (3-194гс14). При цьому початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. (п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

У даному випадку суд не погоджується з доводами прокурора та позивача по справі, що про порушення свого права та про особу, яка його порушила Ужгородська районна державна адміністрація Закарпатської області довідалася з отриманої копії позову прокурора (березень 20015 року), оскільки, про факт винесення оспорюваного рішення Оноківською сільською радою та укладення на його виконання спірного договору Ужгородська райдержадміністрація достовірно знала і могла довідатися про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів ще в квітні 2003 року. Зазначене підтверджуються вищезазначеним текстом долученого до позовних матеріалів самим же прокурором, - Розпорядженням голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 30.04.2003 року №217 про надання земельних ділянок в оренду.

За таких обставин, враховуючи що Ужгородський міжрайонний прокурор в інтересах Ужгородської районної державної адміністрації звернувся до господарського суду тільки 23.03.2015 року, приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, а також правові позиції Верховного Суду України щодо застосування земельного законодавства в аналогічних спірних правовідносинах, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, внаслідок спливу строку позовної давності.

Доводи прокурора та позивача в додаткових письмових поясненнях не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеним та зазначеним нормативним врегулюванням спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 49 ГПК України та положень п.п. 2.11., 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" судовий збір, який становить 2 436 грн. покладається на визначеного прокурором позивача Ужгородську районну державну адміністрацію Закарпатської області.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 43, 22, 27, 29, 32, 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області 88008, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Загорська, 10 () в доход Державного бюджету України, а саме (банк отримувача ГУДКУ у Закарпатській області, МФО 812016, отримувач коштів - державний бюджет м. Ужгород 22030001; рахунок отримувача - 3002; код отримувача - 38015610) суму 2 436 (Дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.05.2015 року.

Суддя В.Кривка