ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року Справа № 922/4643/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого : Кравчука Г.А.,

суддів: Данилової М.В., Мачульського Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015
у справі Господарського суду№ 922/4643/14 Харківської області
за позовомДержавного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 90 502,91 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: не з'явились;
відповідача: не з'явились;

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року Державне підприємство "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, у якій просило стягнути на його користь з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець) 90 502,91 грн. заборгованості, яка складається з: основної заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 55 221,70 грн., пені у розмірі 27 461,85 грн., 3 % річних у розмірі 1 657,52 грн. та інфляційних втрат у розмірі 6 161,84 грн.

Позовні вимоги Підприємство, посилаючись на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України), Закону України "Про теплопостачання", Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" обґрунтовувало тим, що в порушення вимог законодавства Підприємець не здійснює оплату за фактично поставлену йому теплову енергію у вигляді гарячої води на централізоване опалення нежитлового приміщення, у зв'язку з чим має заборгованість яка підлягає стягненню у судовому порядку з урахуванням пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.12.2014 (суддя Яризько В.О.) в позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, в яке здійснювалось теплопостачання, проведено за Підприємцем як за фізичною особою, він заперечує факт здійснення підприємницької діяльності в зазначеному приміщенні і матеріали справи не містять доказів зворотнього.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 (колегія суддів: Сіверін В.І., Терещенко О.І., Медуниця О.Є.) рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2014 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Постанову прийнято з мотивів, викладених Підприємством у позовній заяві. При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції не погодилась із правовою позицією місцевого господарського суду щодо недоведеності факту використання ОСОБА_1 у своїй підприємницькій діяльності нежитлового приміщення, в яке здійснювалось теплопостачання,.

Підприємець звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2014. Викладені у касаційній скарзі вимоги Підприємець обґрунтовує посиланням на обставини справи та положення ст. ст. 1, 21, 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Підприємство не скористались правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу Підприємця до Вищого господарського суду України не надіслало, що не перешкоджає касаційному перегляду судового акту, який оскаржується.

У судовому засіданні 15.04.2015 розгляд справи за клопотанням скаржника було відкладено на 29.04.2015. У судовому засіданні 29.04.2015 оголошувалась перерва до 05.05.2015, про що учасники судового процесу були повідомлені належним чином.

За розпорядженням заступника секретаря другої судової палати від 05.05.2015 розгляд справи у касаційному порядку здійснюється Вищим господарським судом України у складі колегії суддів: Кравчука Г.А. (головуючого), Данилової М.В. та Мачульського Г.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Підприємця підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі матеріалів справи встановлено, що:

- 26.12.2011 між фізичною особою ОСОБА_4 (продавець) та фізичною особою ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення з підвалом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 274,8 кв. м (далі - нежитлове приміщення). Право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення зареєстровано за № 3859404, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства "Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації" від 28.12.2011 № 32713605;

- нежитлове приміщення розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, який обладнаний системою централізованого опалення, яка в свою чергу гідравлічно та теплотехнічно об'єднана з системою опалення нежитлового приміщення, що разом становить єдину систему. Технічної можливості відключення окремих приміщень від централізованого опалення у даному житловому будинку не передбачено. Нежитлове приміщення приладом обліку теплової енергії не обладнано;

- листами від 15.11.2012 № 16-6-1380 та від 20.11.2012 № 08-06-1291 Підприємство зверталось до Підприємця з пропозиціями укласти договір на постачання теплової енергії в гарячій воді, однак вказані листи були залишені без відповіді. Відповідний договір укладено не було;

- Підприємством здійснювалось постачання теплової енергії до багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами про включення теплоустановок від 30.10.2012 № 000000332 та від 16.10.2013 № 000001453;

- Підприємство направляло на адресу Підприємця рахунки на оплату за спожиті послуги (за грудень 2012 року на суму 11 139,71 грн., за січень 2013 року на суму 6 134,41 грн., за лютий 2013 року на суму 5 086,79 грн., за березень 2013 року на суму 5 191,55грн., за квітень 2013 року на суму 197,88 грн., за жовтень 2013 року на суму 1 361,90 грн., за листопад 2013 року на суму 3 643,39 грн., за грудень 2013 року на суму 5 843,40 грн., за січень 2014 року на суму 6 884,72 грн., за лютий 2014 року на суму 5 123,02 грн., за березень 2014 року на суму 3 663,92 грн., за квітень 2014 року на суму 951,01 грн.) на загальну суму 55 221,70 грн.;

- на адресу Підприємця Підприємством неодноразово направлялись претензії про стягнення збитків за спожиту теплову енергію в гарячій воді (а.с. 32-37), які останнім залишено без задоволення, в результаті чого Підприємство звернулось до суду з даним позовом.

Як вже частково зазначалось вище, відмовляючи в позові місцевий господарський суд виходив з того, що реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, в яке здійснювалось теплопостачання, проведено за Підприємцем як за фізичною особою, а тому права позивача відповідачем як підприємцем не порушено.

Між тим, під час перегляду справи в апеляційному порядку, на підставі дослідження матеріалів справи у їх сукупності, господарським судом апеляційної інстанції було з'ясовано, що нежитлове приміщення використовується ОСОБА_1 у своїй підприємницькій діяльності, оскільки він зареєстрований як фізична особа-підприємець основним видом економічної діяльності якого є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого майна, а нежитлове приміщення призначене саме для здійснення торгівлі. При цьому, Підприємець не перебуває в процесі припинення і матеріалами справи не підтверджуються обставини невикористання ним нежитлового приміщення.

Обґрунтовано не погодившись із висновками місцевого господарського суду з вищенаведених підстав, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо правомірності позовних вимог Підприємства та наявності підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

За приписами частини першої ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до комунальних послуг відносяться результати господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Пунктом 1 частини першої ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву кореспондуються встановлені пунктами 1 та 5 частини третьої цієї статті обов'язки споживача щодо укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, та сплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Аналогічні обов'язки споживача встановлено Законом України "Про теплопостачання", відповідно до частини третьої ст. 24 якого до основних обов'язків споживача теплової енергії відноситься, зокрема своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (частина шоста ст. 19 Закону).

Виходячи з наведених положень законодавства, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що неукладення договору про постачання теплової енергії в гарячій воді не звільняє відповідача від обов'язку оплати за фактично спожиту теплову енергію, факт постачання якої підтверджується встановленими обставинами справи.

При цьому, господарським судом апеляційної інстанції відхилено доводи відповідача щодо відсутності опалення у нежитловому приміщенні через демонтаж систем опалення, оскільки встановленими обставинами справи не підтверджується відключення нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води або переобладнання його систем опалення у встановленому законом порядку.

Доводи касаційної скарги Підприємця зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не впливають на них.

Погоджуючись із наведеними правовими позиціями суду апеляційної інстанції колегія суддів Вищого господарського суду України, утім, вважає задоволення позовних вимог Підприємства передчасним з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги Підприємства апеляційний господарський суд виходив із того, що розмір основної заборгованості за фактично спожиту Підприємцем теплову енергію становить 55 221,70 грн., відповідно до виставлених Підприємством Підприємцю рахунків на оплату.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між попереднім власником нежитлового приміщення та Підприємством був укладений договір про постачання теплової енергії в гарячій воді від 27.02.2003 № 533 (а.с. 114-115), при цьому, як вірно зазначено скаржником у касаційній скарзі, опалювальна площа нежитлового приміщення за вказаним договором є відмінною від опалювальної площі на яку посилалось Підприємство при зверненні до суду з даним позовом.

Касаційна скарга Підприємця містить доводи щодо неправомірного врахування при розрахунку вартості фактично спожитої теплової енергії площі приміщень, у яких не передбачено опалення, зокрема підвалу. На дані обставини Підприємець посилався і під час перегляду справи в апеляційному порядку, однак вони були залишені поза увагою суду апеляційної інстанції.

Встановивши, що розрахунок вартості теплової енергії здійснювався Підприємством розрахунковим способом, відповідно до абзацу другого пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, господарським судом апеляційної інстанції не перевірялась правильність вказаного розрахунку, не досліджувались обставини наявності або відсутності у нежитловому приміщені неопалювальних площ, врахування цих обставин при проведенні розрахунку.

Між тим, правильність розрахунку вартості фактично спожитої Підприємцем теплової енергії має істотне значення для вирішення спору у даній справі.

Виходячи зі змісту ст.ст. 47, 33, 43 ГПК України, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що як рішення місцевого господарського суду, так і постанова суду апеляційної інстанції прийняті при неповному встановлені усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору у даній справі, внаслідок чого неможливо дійти достовірних висновків щодо обґрунтованості заявленої до стягнення суми заборгованості.

Відповідно до частини першої ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки передбачені процесуальним законом (розділом XII1 "ПЕРЕГЛЯД СУДОВИХ РІШЕНЬ У КАСАЦІЙНОМУ ПОРЯДКУ" ГПК України) межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права виправити помилки, допущені господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2014 підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2014 у справі № 922/4643/14 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Суддя М.В. Данилова

Суддя Г.М. Мачульський