ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

07.05.2015 Справа № 907/824/13

Суддя господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф. розглянувши скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород від 20.03.2015р. про визнання дій міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконними та зобов'язання здійснити відповідні дії,

у справі №907/824/13

За позовом прокурора міста Ужгорода в інтересах держави в особі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

ДО фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород

ПРО стягнення 19042,66грн., в тому числі 16867,21грн. боргу по орендній платі за договором оренди №953/0 від 29.08.2011р. та 2175,45грн. пені за несвоєчасний розрахунок

за участю представників:

від заявника - не з'явився

від позивача - не з'явився

від відділу ДВС - Сухан М.М. - представник за довіреністю від 05.02.2015р.

від прокуратури - Лемак Р.Я. - прокурор відділу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 24.09.2013р. позовні вимоги прокурора міста Ужгорода в інтересах держави в особі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород про стягнення 19042,66грн., в тому числі 16867,21грн. боргу по орендній платі за договором оренди №953/0 від 29.08.2011р. та 2175,45грн. пені за несвоєчасний розрахунок задоволено частково. На виконання рішення видано наказ від 12.11.2013р.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м. Ужгород звернулась із скаргою про визнання дій міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконними та зобов'язання здійснити відповідні дії.

Стверджує, що відділ ДВС в порушення вимог ЗУ „Про виконавче провадження" не дотримався та не вжив заходів щодо неупередженого, своєчасного, повного виконання дій спрямованих на примусове виконання вищевказаного рішення та наказу суду, тощо. Тобто, виконавче провадження здійснено з порушенням вимог Закону України „Про виконавче провадження".

Ухвалою суду від 24.03.2015р. розгляд скарги було призначено на 06.04.2015р.

Ухвалою суду від 06.04.2015р. розгляд скарги було відкладено на 21.04.2015р. з мотивів, зазначених в ній.

Ухвалою суду від 21.04.2015р. розгляд скарги було відкладено на 07.05.2015р.

Скаржник просить подану ним заяву задовольнити в .повному обсязі з підстав, викладених у поданій суду заяві, посилаючись на її обґрунтованість наявними у справі матеріалами. разом з тим, на день судового засідання представник скаржника подав суду клопотання з проханням розгляд скарги відкласти у зв'язку з неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання з причин, наведених в ньому.

Представник відділу ДВС заперечує з приводу обставин скарги з мотивів, викладених у поданому суду письмовому поясненні з доказами в його обгрунтування. Також заперечує з приводу наявності підстав для відкладення розгляду скарги з мотивів, наведених скаржником та просить суд розглянути справу за відсутності повноважного представника скаржника. зазначає, що присутність повноважного представника за відсутності вимог суду щодо його безпосередньої явки у судове засідання не є обов'язковою та не змінює обставин поданої ним скарги.

Стягувач на день судового засідання письмових заперечень не подав та представника в засідання не направив.

Прокурор також заперечує з приводу доводів заявника, однак, письмово викладеної позиції суду не надав. Також вважає безпідставним задоволення клопотання скаржника та відкладення розгляду скарги з огляду на не наведення заявником належних та обґрунтованих доводів щодо необхідності його безпосередньої участі у розгляді скарги на дії ДВС.

Аналізуючи клопотання заявника про відкладення розгляду скарги, суд констатує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

До матеріалів справи долучені рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, що підтверджують належне повідомлення учасників процесу про судове засідання та отримання ними ухвал суду.

Окрім того, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це -складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, доказове наповнення матеріалів справи та численні письмові пояснення учасників судового процесу, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження»(далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 85 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб Державної виконавчої служби по виконанню рішення або відмову у здійсненні вказаних дій стягувачем чи боржником може бути подана скарга до начальника відповідного відділу Державної виконавчої служби або до суду за місцем знаходження відповідного відділу Державної виконавчої служби, або до іншого суду згідно з вимогами закону.

Згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу», дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Право на таке оскарження може бути реалізовано з дотриманням вимог статей 17, 18, 25, 26, 27, 32, 35, 38 та ін. Закону України «Про виконавче провадження»та в порядку, визначеному статтею 82 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

За статтею 4 вказаного Закону державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 п. 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно ст. 3 Закону примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема судових наказів.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з відповідною заявою до міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород 25.11.2013.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

25.11.2013 державним виконавцем міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород було винесено постанову ВП № 40919791 «Про відкриття виконавчого провадження» щодо виконання наказу Господарського суду Закарпатської області №907/824/13 від 12.11.2013 про стягнення боргу у розмірі 17884,33грн. та боржнику надано строк для самостійного виконання до 02.12.2013 року. У строк для самостійного виконання виконавчий документ боржником не було виконано.

05.12.2013 року до МВ ДВС Ужгородського МРУЮ надійшла заява від боржника ОСОБА_1 з проханням відкласти провадження виконавчих дій у зв'язку з несвоєчасним отриманням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи вищезазначене, державним виконавцем, на виконання вимог ч.1 ст.35 Закону України „Про виконавче провадження" 06.03.2013р. було винесено постанову про відкладення провадження виконавчих дій, якою боржнику надано боржнику строк для самостійного виконання до 18.12.2013, та яку було скеровано сторонам виконавчого провадження.

09.12.2013 року до МВ ДВС Ужгородського МРУЮ з ДПІ м. Ужгород на виконання надійшов наказу №907/824/13 від 12.11.2013 року виданий господарським судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету судовий збір 1720,50 грн.

12.12.2013 року в порядку ст. ст.17, 19,20,25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, згідно якої боржнику надано строк для самостійного виконання до 19.12.2013 року.

Враховуючи те, що на час надходження даного виконавчого документа у МВ ДВС Ужгородського МРУЮ на виконанні перебувало виконавче провадження стосовно боржника ОСОБА_1, виконавчі провадження були об'єднанні у зведене виконавче провадження, про що винесено відповідну постанову.

17.04.2014 року до МВ ДВС Ужгородського МРУЮ надійшла заява від боржника і в додатку до неї прикріплена квитанція про сплату на депозитний рахунок ДВС суми у розмірі 17884,33 грн.

У зв'язку з тим, що боржником по двом виконавчим документам було сплачено не всю суму заборгованості державним виконавцем у відповідності до п.5, п.6 ст 44 Закону України «Про виконавче провадження», було встановлено черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності суми для задоволення всіх вимог стягувачів. З огляду на такі обставини виконавцем було проведено перерахунок коштів по черговості, а саме в першу чергу було перераховано суму у розмірі 1892,55 грн., з якої 1720,50грн - це судові витрати та 172,05 грн виконавчий збір, а залишок суми у розмірі 15991,78грн перераховано на користь Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради згідно вищезазначеної статті.

Пунктом 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 р. №9 визначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Дослідивши та оцінивши в сукупності всі надані до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що дії міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо здійснення виконавчих дій при виконанні наказів Господарського суду Закарпатської області по справі №907/824/13 не суперечать нормам Закону України "Про виконавче провадження", а тому державний виконавець в порядку вимог Закону України "Про виконавче провадження" здійснив належні виконавчі дії з приводжу стягнення заборгованості з боржника.

Тому скарга фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород від 20.03.2015р. про визнання дій міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконними та зобов'язання здійснити відповідні дії, визнається судом необґрунтованою та не підлягає задоволенню з урахування вищенаведеного.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. В задоволенні скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород від 20.03.2015р. про визнання дій міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконними та зобов'язання здійснити відповідні дії відмовити.

Повний текст ухвали складено та підписано 18.05.2015р.

Суддя О.Ф. Ремецькі