РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа № 903/1179/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Гудак А.В.

суддів Сініцина Л.М.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу позивача Дочірнє підприємство "Мікроп Україна" на рішення господарського суду Волинської області від 05.02.15 р.

у справі № 903/1179/14 (суддя Дем`як Валентина Миколаївна )

позивач Дочірнє підприємство "Мікроп Україна"

відповідач Приватне підприємство "МАКС КОМ"

про стягнення 141380,81 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Шумський Б.А., представник, довіреність в справі

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 05 лютого 2015 року у справі 903/1179/14 (суддя Дем»як В.М.)позов Дочірнього підприємства "Мікроп Україна" до Приватного підприємства "МАКС КОМ" про стягнення 141 380,81 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства "МАКС КОМ" на користь Дочірнього підприємства "Мікроп Україна" заборгованість в сумі 5 655,26 грн. ,з них: 4447 грн. - основного боргу, інфляційних втрат - 896,14 грн., 3 % річних -312,12 грн. та 1 827 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов щодо основної суми заборгованості з огляду на положення ст. ст. 253, 254, 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню. За таких обставин судом було встановлено, що сума заборгованості,яка була визнана відповідачем , складає 4447,00грн.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних місцевий господарський суд відповідно до ст. 625 ЦК України здійснив перерахунок та прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача 896,14 грн. - інфляційних та 312,12 грн. - 3% річних.

Відмовляючи в позові в частині стягнення пені з огляду на положення ст. ст. 258, 261, 267, 546, 548 ЦК України, ст. 232 ГК України, ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" , суд вказав, що право на нарахування пені у позивача виникло з 21.01.2013р., однак з позовом позивач звернувся 19.11.2014р. поза межами строку позовної давності, строк позовної давності в частині стягнення пені закінчився 20.10.2014р.

Не погодившись із винесеним рішенням, ДП "Мікроп Україна" звернулось із апеляційною скаргою, якою вважає рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права та за неповного з'ясування обставин справи, а, отже, таким, що підлягає скасуванню, з огляду на викладене нижче.

Вказує, що 17 вересня 2008 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір поставки № 08/04, відповідно до якого Позивач продавав відповідачу товар (вітамінно - мінеральні кормові добавки), а відповідач приймав цей товар та зобов'язувався провести оплату .

Згідно умов вищевказаного договору Позивачем продано Відповідачу товари на загальну суму 395188,75 грн.

Відповідачем проведено часткову оплату за отримані товари на загальну суму 300847,00 грн.

Отримані Відповідачем товари на загальну суму 94 341,75 грн. залишились не оплаченими .

02 грудня 2013р. Позивачем направлено Відповідачу претензію про сплату заборгованості у добровільному порядку. Дану претензію, відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення № 510, Відповідач отримав 05.12.2013р.

Листом № 124 від 10.12.2013р. Відповідач просив надати відстрочку у сплаті заборгованості до 01.05.2014р. На підтвердження своїх намірів щодо погашення боргу 27.12.2013р. Відповідачем перераховано Позивачу 5000,00 грн.

Станом на час подання позовної заяви Відповідачем не вчинено жодних дій, спрямованих на погашення існуючої заборгованості. Відповідач боргує Позивачу грошові кошти в розмірі 94341,75 грн., згідно наступних видаткових накладних: 21.03.2013р. № РН - 000259 - на суму 10140,00 грн.; 28.12.2012р. № РН - 000309 - на суму 10917,00 грн.; 13.12.2012р. № РН - 000296 - на суму 10944,00 грн.; 27.11.2012р. № РН -000289 - на суму 12528,00 грн.; 31.10.2012р. № РН - 000278 - на суму 11772,00 грн.; 31.10.2012р. № РН - 000277 - на суму 3180,00 грн.; 05.10.2012р. № РН - 000265 - на суму 12576,00 грн.; 17.09.2012р. № РН - 000251 - на суму 12420,00 грн.; 14.08.2012р. № РН - 000235 - на загальну суму 12456.00 грн. - заборгованість в розмірі 9 864,75 грн.

Зазначає, що пунктом 4.3. Договору поставки № 08/04 від 17 вересня 2008 року визначено, що відповідач оплачує поставлений товар частинами протягом 30 календарних днів від дати отримання партії товару. Апелянту є незрозумілим встановлений суддею на сторінці 4 судового рішення факт виникнення у Відповідача обов'язку щодо оплати товарів, отриманих за накладними 2012 - 2013 років, ще аж 23.02.09р., тобто за 3 роки до фактичного здійснення господарської операції. Умов щодо авансової оплати Договір поставки № 08/04 від 17 вересня 2008 року не містить.

Для апелянта є незрозумілим, чим керувався суд, задовольняючи заяву Відповідача про застосування позовної давності щодо "здійснення розрахунків за період з 01.01.2009р. по 19.11.2011р., адже у позовній заяві відсутні будь - які вимоги щодо стягнення заборгованості у зазначений період.

Також вказує, що не погоджується із рішенням господарського суду Волинської області щодо пропуску позовної давності в частині вимог по стягненню пені з посиланням на ст.ст. 253, 258, 266, 551, 610 ЦК України та з аналізу вищевказаних норм приходить до висновку , що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12.09.11р. та від 01.11.12р.

Зауважує, що позивачем проведено нарахування пені в межах 6 місяців відповідно до вимог ст. 232 ГК України.

Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 05.02.15р. у справі № 903/1179/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне підприємство "МАКС КОМ" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що зазначаючи у своїй апеляційній скарзі, що ПП "Макс Ком" нібито не здійснило оплати за поставлений у 2012 році товар, апелянт намагається ввести суд в оману. Ще у суді першої інстанції позивачем було надано письмові пояснення, з яких вбачається, що заборгованість ПП "МАКС КОМ" виникла за поставлений товар за попередні періоди, а саме 2009, 2010 та 2011 роки. З цих же пояснень вбачається, що у 2012 році позивачем було поставлено товару на суму 128940,00 грн., а ПП "Макс Ком" за поставлений товар було здійснено оплату у сумі лише 126 670,00 грн., при цьому переховано ці ж самі видаткові накладні, що й у апеляційній скарзі. Таким чином, апелянт намагається подати видаткові накладні, за якими було проведено розрахунок, як такі, що нібито вказують на наявність боргу.

Щодо позовної давності з посиланням на ст.ст. 253, 254, 256, 257, 261, 267 ЦК України вказує, що звернувшись із позовною заявою 19.11.2014 р. ДП "Мікроп Україна" було пропущено трьохрічний строк позовної давності щодо стягнення коштів за період до 19.11.2011 року. Таким чином, судом правомірно було задоволено заяву ПП "Макс Ком" та застосовано строки позовної давності.

З врахуванням строків позовної давності ДП "Мікроп Україна" поставлено товару ПП "Макс Ком" за період з 20.11.2011р. по 21.03.2013р. на загальну суму 160 917,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: -№ РН -000138 від 06.12.11р. на суму 9300,00 грн. -№ РН -000309 від 28.12.12р. на суму 10917,00 грн.; -№ РН -000296 від 13.12.12р. на суму 10944,00 грн.; -№ РН -000289 від 27.11.12р. на суму 12528,00 грн.; -№РН-000277 від 31.10.12р. на суму 3180,00 грн.; -№ РН -000278 від 31.10.12р. на суму 11772,00 грн.; -№ РН -000265 від 05.10.12р. на суму 12576,00 грн.; -№ РН -000251 від 17.09.12р. на суму 12420,00 грн.; -№ РН -000235 від 14.08.12р. на суму 12456,00 грн.; -№ РН -000214 від 03.07.12р. на суму 4590.00 грн.; -№ РН -000206 від 28.05.12р. на суму 12510,00 грн.; -№ РН-000178 від 12.04.12р. на суму 12510,00 грн.; -№ РН-000150 від 17.02.12р. на суму 12537,00 грн.; -№РН -000259 від 21.03.13р. на суму 10140,00 грн.

За поставлений товар ПП "Макс Ком" за період з 20.11.2011р. по 21.03.2013р. було здійснено оплату на загальну суму 156 470 грн., що не заперечувалось позивачем та підтверджується матеріалами справи, а саме платіжними дорученнями: -ПД №69 від 28.12.2011р. на суму 8000 грн.; -ПД №113 від 18.03.2012р. на суму 10 000 грн.; -ПД №65 від 27.04.2012р. на суму 8000 грн.; -ПД№52 від 15.05.2012р. на суму 10 000 грн.; -ПД №185 від 23.07.2012р. на суму 8000 грн.; -ПД №184 від 23.07.2012р. на суму 670,00 грн.; -ПД №196 від 13.08.2012р. на суму 15 000 грн.; -ПД №222 від 09.09.2012р. на суму 20 000 грн.; -ПД №261 від 03.10.2012р. на суму 20 000 грн.; -ПД №296 від 22.11.2012р. на суму 15 000 грн.; -ПД №304 від 13.12.2012р. на суму 10 000 грн.;-ПД№311 від 17.12.2012р. на суму 5000 грн.;-ПД №11 від 15.01.2013р. на суму 5000 грн.;-ПД №15 від 05.02.2013р. на суму 3000 грн.;-ПД №34 від 18.02.2013р. на суму 5000 грн.; -ПД №60 від 21.03.2013р. на суму 3800 грн.; -ПД №72 від 02.04.2013 на суму 5000 грн.; -ПД №272 від 27.12.2013р. на суму 5000 грн.

Заборгованість у ПП "Макс Ком" перед ДП "Мікроп Україна" складає 4447,00 грн.,які судом стягнуті правомірно.

Крім того, відповідач вважає правомірним відмову позивачу в стягненні пені з огляду на положення ст.ст. 258, 261, 267 ЦК України та ст. 232 ГК України.

Вказує, що право на нарахування пені у ДП "Мікроп Україна" виникло з 21.04.2013р. тобто з моменту прострочення ПП "Макс Ком" виконання своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару. Отже у відповідності до п.6 ст.232 ГК України ДП "Мікроп Україна" має право на нарахування пені з 21.04.2013р. по 20.10.2013р.

Зазначає, що оскільки пеню позивачі могли нараховувати по 20.10.2013 р., то з вимогою про її стягнення ДП "Мікроп Україна" вправі було звертатись в межах річного строку тобто до 20.10.2014 р. Однак з позовною заявою ДП "Мікроп Україна" звернулось лише 19.11.2014р., тобто поза межами строку позовної давності, який закінчився 20.10.2014 р.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ДП "Мікроп Україна" у повному обсязі,залишивши без змін рішення господарського суду Волинської області від 05.02.2015 р.

В судовому засіданні 25 березня 2015 року представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги і просить їх задоволити .

В подальшому в судове засідання апелянт не з'явився, про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлений належним чином та заздалегідь, про що свідчить повідомлення відділення поштового зв'язку про вручення ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 27 квітня 2015 року про відкладення розгляду справи на 13 травня 2015 року (т.2, а.с. 45,47).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника апелянта.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві. Просив залишити рішення господарського суду Волинської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника відповідача,апелянта,надані ним в попередньому судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Мікроп Україна" підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 вересня 2008р. між постачальником (позивачем) - Дочірнім підприємством "Мікроп Україна" та покупцем (відповідачем) - ПП "МАКС КОМ" був укладений договір поставки № 08/04 .( т.1, а. с. 10-11)

Згідно п.п 1.1, 1.2 вказаного договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця кормові добавки та суміші, а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його. Найменування (асортимент), кількість, ціна на товар, що є предметом договору визначаються у специфікації та накладній, що є невід'ємною частиною договору та погоджується сторонами договору.

Пунктом 3.3, 3.4 даного договору передбачено, що підтвердженням поставки товару покупцю є підпис на накладній, уповноваженої на отримання товару від імені покупця особи та довіреність на отримання товару, якщо сторони не домовляються про інше. Приймання товару по кількості та якості здійснюється під час передачі товару покупцю з наданням усіх необхідних документів у порядку, визначеному чинним законодавством. Датою приймання товару покупцем вважається дата, вказана в накладній на отримання товару.

Відповідно до п.п. 4.3 вказаного договору сторони погодили, що покупець зобов'язується оплачувати товар в наступному порядку:

-25% вартості партії товару згідно рахунку-протягом 3 календарних днів;

-75% вартості партії товару рівними частинами протягом 30 календарних днів від дати отримання партії товару покупцем.

На підставі договору від 17.09.2008р. №08/04 позивачем здійснювалася поставка товару (кормові добавки та суміші) відповідачу відповідно до видаткових накладних.

За накладними від 21.03.2013р. № РН - 000259 - на суму 10140,00 грн.; від 28.12.2012р. № РН - 000309 - на суму 10917,00 грн.; від 13.12.2012р. № РН - 000296 - на суму 10944,00 грн.; від 27.11.2012р. № РН -000289 - на суму 12528,00 грн.; від 31.10.2012р. № РН - 000278 - на суму 11772,00 грн.; від 31.10.2012р. № РН - 000277 - на суму 3180,00 грн.; від 05.10.2012р. № РН - 000265 - на суму 12576,00 грн.; від 17.09.2012р. № РН - 000251 - на суму 12420,00 грн.; від 14.08.2012р. № РН - 000235 - на суму 12456.00 грн. позивач поставив відповідачу товар( всього на загальну суму 96933,00 грн.)

Як вказує позивач (апелянт) у позовній заяві та апеляційній скарзі, відповідач частково оплатив товар по накладній від 14.08.12р. № РН - 000235 та заборгованість вказаній накладній складає 9 864,75 грн. та неоплаченими залишилися видаткові накладні: від 21.03.2013р. № РН - 000259 - на суму 10140,00 грн.; від 28.12.2012р. № РН - 000309 - на суму 10917,00 грн.; від 13.12.2012р. № РН - 000296 - на суму 10944,00 грн.; від 27.11.2012р. № РН -000289 - на суму 12528,00 грн.; від 31.10.2012р. № РН - 000278 - на суму 11772,00 грн.; від 31.10.2012р. № РН - 000277 - на суму 3180,00 грн.; від 05.10.2012р. № РН - 000265 - на суму 12576,00 грн.; від 17.09.2012р. № РН - 000251 - на суму 12420,00 грн. Загальна заборгованість по вищезазначеним накладним складає 94 341,75 грн.

02 грудня 2013р. Позивачем направлено Відповідачу претензію про сплату заборгованості у добровільному порядку. Дану претензію, відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення № 510, Відповідач отримав 05.12.2013р. (т. 1, а.с.8).

Листом № 124 від 10.12.2013р. Відповідач просив надати відстрочку у сплаті заборгованості до 01.05.2014р. На підтвердження своїх намірів щодо погашення боргу 27.12.2013р. Відповідачем перераховано Позивачу 5000,00 грн. (т. 1, а.с. 9).

Оскільки відповідач не сплатив заборгованість за поставлений товар, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з останнього 94 341,75 грн. - основного боргу, 24 844,19 грн. - пені, 4 458,62 грн. - 3% річних та 17 736,25 грн. - інфляційних втрат.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач в суді першої інстанції подав заяву за вх. №01-54/1037/15 від 05.02.2015р., в якій просить суд застосувати строк позовної давності щодо стягнення боргу за період з 01.01.2009р. по 19.11.2011р. відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України та в зв'язку із застосуванням строку позовної давності відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності в частині стягнення пені (т.1, а.с. 208-209).

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись із позовом до суду ДП "Мікроп Україна" просить стягнути заборгованість за період з 2012 - 2013 р. р., а тому колегія суддів не бере до уваги заявлене відповідачем у суді першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності щодо здійснення розрахунків за період з 01.01.2009р. по 19.11.2011р.

Ухвалою суду від 25 березня 2015 року було зобов'язано сторони провести звірку взаємних розрахунків в межах суми заявлених позовних вимог для встановлення дійсного стану заборгованості за період з 2008 по 2013 роки, з зазначенням платіжних доручень і суми проплати за вказані періоди та неоплачені видаткові накладні за вказані періоди, для чого позивачу необхідно було підготувати акт звіряння розрахунків за підписом бухгалтера та керівника та направити відповідачу для підписання. ПП "МАКС КОМ", у разі погодження з актом, проставити підписи бухгалтера та керівника та в строк до 20 квітня 2015 року надіслати його до Рівненського апеляційного господарського суду . У разі незгоди з даними акту стану розрахунків , підготувати свій варіант за підписом бухгалтера та керівника і в строк до 20 квітня 2015 року надіслати його та акт, підготовлений позивачем до Рівненського апеляційного господарського суду. Крім того, було зобов'язано позивача здійснити перерахунок 3% річних, інфляційних та пені з урахуванням суми залишку боргу по акту звірки та даний розрахунок направити відповідачу та Рівненському апеляційному господарському суду.

Позивачем через канцелярію суду був наданий акт звірки, підписаний лише ним і надана поштова квітанція про напралення зазначеного акту відповідачеві.(т.1,а.с. 34-36)

Відповідач в судовому засіданні 27 квітня 2015 року отримання вказаного акту звірки заперечив,у зв»язку з чим його було зобов»язано виконати вимоги ухвали суду від 25 березня 2015 року в частині проведення звірки взаємних розрахунків.

12 травня 2015 року через канцелярію суду надійшов акт звірки взаємних розрахунків від 30 квітня 2015 року (т.1,а.с.50-51), який також не підписаний позивачем і у якому відповідач зазначає про відсутність боргу перед позивачем.

Разом з тим, Рівненський апеляційний господарський суд зазначає, що з наявних в матеріалах справи платіжних доручень не можна встановити по якій саме видатковій накладній, відповідно до яких відбувається стягнення, було здійснено проплату, а тому твердження відповідача та поданий ним примірник акту звірки взаєморозрахунків про відсутність боргу судова колегія не бере до уваги з огляду на таке.

Відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

Статтею 9 вищезазначеного Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

У постанові Національного банку України від 21.01.2004р. № 22 "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" зазначено, що розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача;

Згідно п. 3.1. означеної Постанови платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Судова колегія звертає увагу, що п. 3.8. Постанови НБУ від 21.01.2004р. № 22 передбачено, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

З огляду на вищевикладене суд апеляційної інстанції зазначає, що у графі призначення платежу мають міститись : назва товару (виконаних робіт, наданих послуг), посилання на документ, на підставі якого здійснюється операція (договір, рахунок, товарно-транспортний документ та інше), із зазначенням його номера і дати, законодавчого акта, яким передбачено право безспірного стягнення та безакцептного списання коштів (його дата, номер і відповідний пункт). Замість назви товару може зазначатись його кодове (умовне)значення.

Разом з тим, зазначені вимоги до платіжних документів не були дотримані відповідачем.

Оскільки відповідач не надав суду належних доказів погашення заборгованості перед позивачем за отриманий товар на суму 94 341,75 грн., колегія суддів вважає підставним стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача, а тому не погоджується із висновком місцевого господарського суду про застосування строку позовної давності щодо основного боргу в сумі 94 341,75 грн.

Крім того , позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11 в справі № 07/238-10).

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції, зазначає, що нарахування інфляційних повинно було здійснюватися за наступні періоди:

- за накладною від 14.08.12р. № РН - 000235 - на суму 12456,00 грн. за період з 15.09.12р. по 26.12.13р. - 86,83 грн.

- за накладною від 14.08.12р. № РН - 000235 - на суму 9 864,75 грн. за період з 28.12.13р. по 30.10.14р. - 1929,79 грн.

- за накладною від 17.09.2012р. № РН - 000251 - на суму 12420,00 грн. за період з 18.10.12р. по 30.10.14р. - 2444,47 грн.

- за накладною від 05.10.2012р. № РН - 000265 - на суму 12576,00 грн. за період з 06.11.12р. по 30.10.14р. - 2475,18 грн.

- за накладною від 31.10.2012р. № РН - 000277 - на суму 3180,00 грн. за період з 01.12.12р. по 30.10.14р. - 629,69 грн.

- за накладною від 31.10.2012р. № РН - 000278 - на суму 11772,00 грн. за період з 01.12.12р. по 30.10.14р. - 2331,04 грн.

- за накладною від 27.11.2012р. № РН -000289 - на суму 12528,00 грн. за період з 28.12.12р. по 30.10.14р. - 2450,78 грн.

- за накладною від 13.12.2012р. № РН - 000296 - на суму 10944,00 грн. за період з 14.01.13р. по 30.10.14р. - 2140,91 грн.

- за накладною від 28.12.2012р. № РН - 000309 - на суму 10917,00 грн. за період з 29.01.13р. по 30.10.14р. - 2109,58 грн.

- за накладною від 21.03.2013р. № РН - 000259 - на суму 10140,00 грн. за період з 22.04.13р. по 30.10.14р. - 1971,54 грн. Всього на загальну суму 18 569,81 грн. Проте позивачем заявлено до стягнення - 17 736,25 грн.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Колегія суддів, здійснивши перерахунок інфляційних, дійшла до висновку про нарахування інфляційних на суму 18 569,81 грн., однак позивачем заявлено до стягнення 17 736,25 грн. За таких обставин, судова колегія задовольняє вимоги позивача у розмірі 17 736,25 грн., оскільки суд не виходить за межі максимального розміру нарахованих позивачем інфляційних втрат .

Судова колегія, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, дійшла до висновку, що нарахування 3% річних за прострочення виконання зобов'язання повинно було здійснюватися за наступні періоди:

- за накладною від 14.08.12р. № РН - 000235 - на суму 12456,00 грн. за період з 15.09.12р. по 26.12.13р. - 479,13 грн.

- за накладною від 14.08.12р. № РН - 000235 - на суму 9 864,75 грн. за період з 28.12.13р. по 17.11.14р.р. - 263,51 грн.

- за накладною від 17.09.2012р. № РН - 000251 - на суму 12420,00 грн. за період з 18.10.12р. по 17.11.14р. - 776,85 грн.

- за накладною від 05.10.2012р. № РН - 000265 - на суму 12576,00 грн. за період з 06.11.12р. по 17.11.14р. - 766,96 грн.

- за накладною від 31.10.2012р. № РН - 000277 - на суму 3180,00 грн. за період з 01.12.12р. по 17.11.14р. - 187,40 грн.

- за накладною від 31.10.2012р. № РН - 000278 - на суму 11772,00 грн. за період з 01.12.12р. по 17.11.14р. - 693,74 грн.

- за накладною від 27.11.2012р. № РН -000289 - на суму 12528,00 грн. за період з 28.12.12р. по 17.11.14р. - 710,49 грн.

- за накладною від 13.12.2012р. № РН - 000296 - на суму 10944,00 грн. за період з 14.01.13р. по 17.11.14р. - 605,37 грн.

- за накладною від 28.12.2012р. № РН - 000309 - на суму 10917,00 грн. за період з 29.01.13р. по 17.11.14р. - 590,42 грн.

- за накладною від 21.03.2013р. № РН - 000259 - на суму 10140,00 грн. за період з 22.04.13р. по 17.11.14р. - 479,22 грн. Всього на загальну суму 5 553,09 грн. Проте позивачем заявлено до стягнення - 4 458,62 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про нарахування 3% річних на суму 5 553,09 грн., однак позивачем заявлено до стягнення 4 458,62 грн. грн. За таких обставин, судова колегія задовольняє вимоги позивача у розмірі 4 458,62 грн., оскільки суд не виходить за межі максимального розміру нарахованих 3% річних відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 24 844,19 грн. пені, нарахованої за період з 21.04.2013р. по 17.11.2014р.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст.ст. 546, 548 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно п. 6.1 договору передбачено, що за порушення строків оплати товару відповідач зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що буде діяти в даний період від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Між тим, подаючи позов до суду, позивач просить стягнути пеню, нарахування якої він здійснив без врахування приписів п. 6 ст. 232 ГК України, зокрема, пеня підлягає нарахуванню, починаючи з 21.04.2013р. та не більше ніж по 20.10.2013р.

Водночас, до стягнення неустойки (пені, штрафу) статтею 258 ЦК України встановлюється спеціальна позовна давність в один рік.

Пунктом 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, право на нарахування пені у позивача виникло з 21.04.2013р., однак з позовом позивач звернувся 19.11.2014р. поза межами строку позовної давності. Строк позовної давності в частині стягнення пені закінчився 20.10.2014 р.

Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З огляду на вищевикладене, враховуючи заяву відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом про відмову у позові в частині стягнення пені в сумі 24 844,19 грн. у зв'язку із застосуванням строку позовної давності.

Також, відповідач заявив клопотання про витребування у ДП "Мікроп Україна" оригінали видаткових накладних :Рн-0000006 від 11.03.2009 р. на суму1296,00 грн.; - Рн-000042 від 30.06.2009 р. На суму 9400,00 грн.; - Рн-000098 від 30.11.2009 р. на суму: 14247,00 грн.; - Рн-000118 від 30.12.2009 р. на суму 16479,00 грн.; - Рн-000179 від 30.06.2010 р. на суму 11178,00 грн. - Рн-000228 від 30.09.2010 р. на суму 4989,00 грн.; - Рн-000236 від 29.10.2010 р. на суму 5371,00 грн.; - Рн-000249 від 30.11.2010 р. на суму 7257,00 грн.; - Рн-000260 від 31.12.2010 р. на суму 10560,00 грн.; - Рн-000099 від 08.09.2011 р. на суму 2292 грн.; - Рн-000122 відО4.11.2011 р. на суму 3144,00 грн.; - Рн-000206 від 28.05.2012 р. на суму 12510,00 грн. для огляду в судовому засіданні.

Так, відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача. У предмет доказування включається також факт приводу для позову, який являє собою обставини, що підтверджують право на звернення до суду, тобто факти порушення суб'єктивного права позивача.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 цього Кодексу).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд, оцінює подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки вищенаведені накладні не є предметом розгляду у даній судовій справі, колегія суддів відхиляє зазначене клопотання.

Згідно із п.4 част.1 ст.103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги (подання) має право змінити рішення.

Відповідно до п.4 част.1 ст.104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення основного боргу, інфляційних, 3% річних та судового збору підлягає зміні , з стягненням з ПП "МАКС КОМ" на користь ДП "Мікроп Україна" основного боргу в розмірі 94 341,75 грн., 3% річних в розмірі 4 458,62 грн., інфляційних у розмірі 17 736,25 грн. та судового збору в розмірі 2330,81 грн.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2 330 грн. 81 коп. за подачу позовної заяви та враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ( 82,43%) - 960 грн. 65 коп. за подачу апеляційної скарги на підставі ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49.99,101,103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Мікроп Україна" задоволити частково.

Рішення господарського суду Волинської області від 05 лютого 2015 року у справі № 903/1179/14 в частині стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних та судового збору змінити.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Приватного підприємства "МАКС КОМ" (45700, Волинська обл., Горохівський р-н., м. Горохів, вул. Ватутіна, буд 31, кв. 7 ) на користь Дочірнього підприємства "Мікроп Україна" (49018, м. Львів, вул. Залізнична, 56 - фактична адреса; 79000, м. Львів, вул. Дорошенка, 19 - юридична адреса, ) 94 341,75 грн. - основного боргу, 4 458,62 грн. - 3% річних, 17 736,25 грн. - інфляційних втрат та 2330,81 грн. - судового збору.

В решті рішення господарського суду Волинської області залишити без змін.

Стягнути з Приватного підприємства "МАКС КОМ" (45700, Волинська обл., Горохівський р-н., м. Горохів, вул. Ватутіна, буд 31, кв. 7 ) на користь Дочірнього підприємства "Мікроп Україна" (49018, м. Львів, вул. Залізнична, 56- фактична адреса; 79000, м. Львів, вул. Дорошенка, 19 - юридична адреса, ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960, 65 грн.

Господарському суду Волинської області видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Сініцина Л.М.