КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Справа№ 911/5551/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Луцюк В.В. - представник за дов. б/н від 05.09.2014 року;

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО"

на рішення Господарського суду Київської області від 10.03.2015 року

у справі № 911/5551/14 (суддя: Скутельник П.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЮРТ-УКРАЇНА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО"

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЮРТ-УКРАЇНА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за укладеним у спрощений спосіб договором поставки у вигляді основного боргу в сумі 11186,44 грн, інфляційних нарахувань в сумі 932,44 грн, 3-х процентів річних в сумі 155,38 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином зобов'язання за укладеним у спрощений спосіб договором поставки з оплати отриманого товару, у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість.

10.03.2015 року через відділ діловодства Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог від 10.03.2015 року б/н (вх. № 5296/15 від 10.03.2015 року) з доданим документами, в якій позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" заборгованість за укладеним у спрощений спосіб договором поставки у вигляді основного боргу в сумі 6186,44 грн, інфляційних нарахувань в сумі 3363,47 грн, 3-х процентів річних в сумі 336,09 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.03.2015 року припинено провадження у справі № 911/5551/14 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЮРТ-УКРАЇНА" заборгованості за укладеним у спрощений спосіб договором поставки у вигляді основного боргу в сумі 1000,00 грн. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЮРТ-УКРАЇНА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" про стягнення заборгованості в частині, в якій провадження у справі не припинено, - задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЮРТ-УКРАЇНА" заборгованість за укладеним у спрощений спосіб договором поставки у вигляді основного боргу в сумі 5186,44 грн, інфляційних нарахувань в сумі 3363,47 грн, 3-х процентів річних в сумі 336,09 грн та судовий збір у сумі 1827,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 10.03.2015 року у справі №911/5551/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Також, скаржник зазначав, що представлені видаткові накладні не можуть бути належними доказами поставки, зокрема довіреність №9 від 25.02.2014 року на отримання товару не видавалась, а видаткова накладна №11/00002785 від 28.02.2014 року містить підпис невідомої особи.

Крім того, скаржник вказав, що на його адресу не надходило жодної вимоги від позивача щодо сплати грошових коштів.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 24.03.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" було прийнято до провадження.

Представник відповідача у судове засідання 14.05.2015 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 24.03.2015 року на відповідну адресу, яка була отримана відповідачем 01.04.2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням №12369305 (наявне в матеріалах справи).

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 10.03.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в 1-му півріччі 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЮРТ-УКРАЇНА" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" (покупець) було укладено договір поставки (далі - договір) у спрощений спосіб шляхом складання, підписання з послідуючою передачею позивачем відповідачу видаткових накладних від 28.02.2014 року за № 11/00002785, від 28.02.2014 року за № 11/00002812, від 28.02.2014 року за № 11/00002857, від 14.03.2014 року за № 11/00003275, від 07.04.2014 року за № 11/00004417, від 13.05.2014 року за № 11/00005944, рахунків на оплату замовлення від 18.02.2014 року за № 11/80001298, від 28.02.2014 року за № 11/80002223, від 14.03.2014 року за № 11/80002900 і передачею відповідачем позивачу довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей від 25.02.2014 року за № 9, від 28.02.2014 року за № 11, від 14.03.2014 року за № 12.

Позивач в період з 28.02.2014 рік по 13.05.2014 рік відповідно до договору, передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 38878,86 грн., що підтверджується видатковими накладними від 28.02.2014 року за № 11/00002785, від 28.02.2014 року за № 11/00002812, від 28.02.2014 року за № 11/00002857, від 14.03.2014 року за № 11/00003275, від 07.04.2014 року за № 11/00004417, від 13.05.2014 року за № 11/00005944, рахунками на оплату замовлення від 18.02.2014 року за № 11/80001298, від 28.02.2014 року за № 11/80002223, від 14.03.2014 року за № 11/80002900, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей від 25.02.2014 року за № 9, від 28.02.2014 року за № 11, від 14.03.2014 року за № 12, які підписані відповідачем на виконання вимог ст. 193 Господарського кодексу України без будь-яких заперечень з приводу зазначених у вказаних видаткових накладних, рахунках та довіреностях вартості, кількості і якості поставленого позивачем товару з метою засвідчення факту прийняття відповідачем товару в обсязі, кількості, якості та вартості, визначених у видаткових накладних, рахунках та довіреностях, копії яких знаходяться в матеріалах справи і достовірність яких відповідач не заперечує та визнає.

Факт прийняття товару за вказаними видатковими накладними та рахунками уповноваженим представником відповідача підтверджується довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей від 25.02.2014 року за № 9, від 28.02.2014 року за № 11, від 14.03.2014 року за № 12, копії яких знаходяться в матеріалах, що в свою чергу свідчить про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за спірним договором.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що довіреність №9 від 25.02.2014 року на отримання товару не видавалась.

Щодо посилання скаржника на те, що видаткова накладна №11/00002785 від 28.02.2014 року підписана невідомою особо, колегія суддів відзначає, що дана накладна була підписана без заперечень та як вбачається з матеріалів справи була частково оплачена, що в свою чергу свідчить про прийняття її відповідачем як належної.

Посилання скаржника на недоліки оформлення бухгалтерських документів не спростовують фактів встановлених судом першої інстанції щодо поставки продукції.

18.06.2014 року позивачем було направлено відповідачу листи - претензії за №№ 77, 90 в яких позивач вимагав у відповідача протягом 7-ми календарних днів після отримання цих претензій погасити заборгованість за договором шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Як вбачається з матеріалів справи листи-претензії були отримані відповідачем 27.06.2014 року.

Відповідач в свою чергу на вказані претензії позивача не відреагував та заборгованість за договором в повному обсязі не погасив.

26.08.2014 року позивачем в порядку досудового врегулювання спору, встановленого ст. 222 Господарського кодексу України та ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, повторно направив претензію у вигляді листа за № 99, який був отриманий відповідачем 26.08.2014 року, в якому позивач вимагав у відповідача протягом 7-ми календарних днів після отримання цієї претензії повністю погасити заборгованість за спірним договором шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Відповідач вищевказану претензію позивача залишив без задоволення, заборгованість за спірним договором остаточно не погасив.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника, що на його адресу не надходило жодної вимоги від позивача щодо сплати грошових коштів, оскільки, матеріали справи містять в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України належні та допустимі докази отримання вищевказаних вимог відповідачем, зокрема поштове повідомлення №989 та відмітку про отримання повідомлення нарочно (а.с. 23-26).

Як вбачається з матеріалів справи, після порушення провадження у даній справі відповідачем було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумі 6000,00 грн в рахунок оплати за товар згідно укладеного у спрощений спосіб договору поставки, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень від 02.03.2015 року за № 1914, від 03.03.2015 року за № 1940, від 04.03.2015 року за № 1969, від 06.03.2015 року за № 2008, від 10.03.2015 року за № 2037.

Тобто, відповідач на час винесення спірного рішення добровільно частково погасив основний борг за спірним договором, в зв'язку з чим позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, зменшивши розмір позовних вимог на суму 5000,00 грн. основного боргу за спірним договором, що добровільно сплачена відповідачем, внаслідок чого суму заборгованості відповідача перед позивачем за договором станом на 09.03.2015 року складає 6186,44 грн.

Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Відповідно до абз.абз. 1, 3 п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи те, що станом на 10.03.2015 року предмет спору в частині стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором у вигляді основного боргу в сумі 1000,00 грн. припинив існування в процесі розгляду справи, тобто, після порушення провадження у справі, (позивач зменшив суму позовних вимог на 5000,00 грн., тоді як відповідно до платіжних доручень сума основного боргу була погашена на 6000,00 грн.) суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором у вигляді основного боргу в сумі 1000,00 грн підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського кодексу України.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 5186,44 грн (11186,44 грн - 6000,00 грн).

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за спірним договором з оплати отриманого товару, інфляційні нарахування в сумі 3363,47 грн та 3 % річних в сумі 336,09 грн.

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, для всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування штрафних санкцій, річних тощо, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно (аналогічна правова позиція викладена в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 року № 01-8/344 „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені в доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році").

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд, здійснивши розрахунок інфляційних нарахувань та 3 % річних, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 3363,47 грн інфляційних нарахувань та 336,09 грн 3% річних.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо повного задоволення позовних вимог в частині, в якій провадження у справі не припинено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Київської області від 10.03.2015 року у справі №911/5551/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" - задоволенню не підлягають.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.03.2015 року у справі №911/5551/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/5551/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун