ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Справа № 903/1068/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкін В.Е. - головуючого, Чернов Є.В.,
Цвігун В.Л.
за участю представників: Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви Релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату розглянув касаційну скаргу Ковальчук М.М., Казмирук О.М., Приступа П.Я., Сапожник Р.М. Спіріна Ю.П. Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 року
у справі№ 903/1068/14 господарського суду Волинської області
за позовомСвято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви
до треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату Волинська обласна державна адміністрація; Горохівська районна державна адміністрація
проусунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.12.2014 р. (судді Якушева І.О., Костюк С.В., Гарбар І.О.) в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що договір від 03.07.1989р. не можна вважати підставою виникнення у позивача права користування мурованою молитовною будівлею в с. Угринів, Горохівського району, оскільки позивач у встановленому законом порядку не довів свого права користування нею, а відтак позов до задоволення не підлягає. Також, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що Свято-Хресто-Воздвиженська громада Української православної церкви с. Угринів, Горохівського району і релігійне товариство Хрестовоздвиженська православна церква в с.Угринів, Горохівського району є однією і тією ж релігійною громадою. Суд поважав, що позивачем в процесі судового розгляду не було обґрунтовано і не було подано доказів про те, що саме в даному випадку мало місце: зміна найменування; припинення однієї юридичної особи із створенням іншої, а також, що перейшли при цьому права і обов'язки від однієї особи до іншої.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 року (судді: Розізнана І.В., Мельник О.В., Грязнов В.В.) рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2014 р. залишено без змін.

Позивач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушенням норм матеріального та процесуального закону, прийняти нове рішення яким вимоги позову задовольнити.

Скаржник вважає, що відповідно до норм ст.ст. 397, 398 ЦК України на підставі договору від 03.07.1989 р. фактично використовував культову будівлю з 1989 р. по 2014р., натомість у відповідача відсутні будь-які підстави для зайняття цієї будівлі; суд не врахував інші докази, зокрема, охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини № 6 від 01.02.2012 р. між позивачем та відділом культури і туризму Горохівської РДА, що додатково свідчить про знаходження спірної будівлі у законному користуванні позивача; суд невірно застосував ст. 17 Закону України "Про свободу совісті і релігійні організації", оскільки право позивача щодо спірної споруди виникло на підставі законодавства, що діяло до набрання чинності зазначеним законом; судом не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 12, 14 Закону УРСР "Про свободу совісті та релігійні організації", п.п. 4,7 Постанови Верховної ради УРСР від 23.04.1991 р. "Про порядок введення в дію Закону України "Про свободу совісті і релігійні організації".

Зімоха А.І. звернувся до суду касаційної інстанції з клопотанням про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

Островська Г.В. звернулася до суду касаційної інстанції з клопотанням про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

Пархом'юк М.Ю. звернулася до суду касаційної інстанції з клопотанням про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

Свято-Хресто-Воздвиженської громада Української православної церкви звернулася до суду з клопотанням про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору фізичних осіб, зазначених у договорі про передачу в безоплатне користування мурованої молитовної будівлі в с. Угринів, Горохівського району від 03 липня 1989 р. із виконавчим комітетом районної ради народних депутатів Горохівського району.

Відповідно до норм ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У зазначених заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Суд до початку розгляду справи розглянувши зазначені клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, визнав, що вони підлягають відхиленню так як фізичні особи не приймали участі у розгляді справи у першій та апеляційній інстанціях.

Оскільки клопотання одних і тих самих осіб були надані як від самих осіб, такі і від позивача у їх інтересах, за участю секретаря судового засідання суд з'ясував дійсну кількість заяв.

Розгляд зазначених клопотань до початку розгляду справи колегією суддів не відноситься до стадії вирішення справи по суті, колегія яка розглядає вищезазначені клопотання не перебуває у режимі нарадчої кімнати.

Будь-яких інших клопотань щодо відводу складу суду, фіксації судового процесу, відкладення розгляду справи від учасників судового процесу не надходило.

Вищий господарський суд України вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору є вимоги про усунення перешкод в користуванні майном - культовою будівлею Хрестовоздвиженською церквою в с. Угринів, Горохівського району, Волинської області у зв'язку із її самовільним за твердженням позивача захопленням відповідачем.

Як встановлено судом рішенням Ради у справах релігій при Раді Міністрів СРСР від 24 травня 1989 року зареєстровано релігійне товариство Російської православної церкви в с. Угринів Горохівського району Волинської області Української РСР з передачею в її користування культової будівлі в с. Угринів, Горохівського району, Волинської області, Української РСР, що підтверджується випискою з протоколу засідання № 6 від 24 травня 1989р. Ради у справах релігій при Раді Міністрів СРСР.

Довідкою про реєстрацію релігійного об'єднання від 20 червня 1989р. підтверджується факт реєстрації релігійного товариства Хрестовоздвиженської православної церкви в с. Угринів Горохівського району, Волинської області.

В матеріалах справи наявний договір між виконавчим комітетом районної ради народних депутатів Горохівського району і громадянами, що проживають в с. Угринів і Дубова корчма, які складають церковну общину, релігійну громаду, зареєстровану в установленому порядку 03.07.1989р..

Як слідує з пояснень позивача Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви віруючі даної громади задовольняли свої духовні потреби у приміщенні культової будівлі - Хрестовоздвиженської церкви в с. Угринів, Горохівського району Волинської області.

Рішенням Волинської обласної ради народних депутатів № 266 від 24.12.1991р. була надана правоздатність юридичній особі, зареєстрованій до введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійної організації", Хресто-Воздвиженській релігійній громаді Української православної церкви в с. Угринів, Горохівського району.

Згідно із свідоцтвом №131 від 24.12.1991р. цього ж дня було зареєстровано Статут Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви, діяльність якої поширюється на с. Угринів, Горохівського району.

Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АГ № 844948, довідкою Головного управління статистики у Волинській області № 791 датою державної реєстрації Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви та датою внесення запису в Єдиний державний реєстр про включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу у разі, коли державна реєстрація юридичної особи була проведена до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", є 24.12.1991р.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про свободу совісті і релігійні організації" в редакції, яка діяла станом на час, коли Свято-Хресто-Воздвиженська громада Української православної церкви реєструвалась як юридична особа, релігійна організація визнавалася юридичною особою з моменту реєстрації її статуту (положення).

Розпорядженням голови Волинської облдержадміністрації №95 від 20.04.2005р. було зареєстровано Статут Св.Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української православної церкви-Київський Патріархат у с. Угринів, Горохівського району.

Як вбачається з листа управління інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю (вих. №С-52 від 23.09.2014р.) віруючі даної громади задовольняли свої духовні потреби у каплиці на місцевому кладовищі та побудованих храмах своїх одновірців у селах Загаї та Дубова Корчма Горохівського району.

23.10.2014р. Волинською обласною державною адміністрацією було прийнято розпорядження №443, згідно з п.п.2 п.2 якого вирішено зареєструвати зміни до статутів релігійних громад шляхом реєстрації статутів у новій редакції, і зокрема, до статуту релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату в с. Угринів, Горохівського району.

Як вбачається із копії статуту державну реєстрацію юридичної особи - Св.Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української православної церкви - Київського Патріархату в с. Угринів, Горохівського району, Волинської області здійснено 10.11.2014р., про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. З копії статуту вбачається, що цього ж дня було проведено державну реєстрацію змін до установчих документі, в результаті яких релігійна громада змінила найменування на релігійну громаду Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату в с. Угринів, Горохівського району.

Судом встановлено, що до 24.12.1991 року в с. Угринів, Горохівського району діяло релігійне товариство Російської православної церкви. З 24.12.1991р. було надано правоздатність юридичній особі Хресто-Воздвиженській релігійній громаді Української православної церкви в с. Угринів, Горохівського району. Цього ж дня було зареєстровано статут Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви, діяльність якої поширюється на с. Угринів, Горохівського району.

20.04.2005р. відповідно до розпорядження голови Волинської облдержадміністрації №95 було зареєстровано статут Св. Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української православної церкви-Київський Патріархат у с. Угринів, Горохівського району, тобто зареєстровано іншу релігійну громаду.

Отже, оцінюючи вказані обставини суд зазначив, що до 20.04.2005 року на території села Угринів, Горохівського району діяла лише одна релігійна громада - Свято-Хресто-Воздвиженська громада Української православної церкви. В користуванні саме цієї релігійної громади знаходилася мурована молитовна будівля, що підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: копією витягу з договору про постачання електричної енергії № від 21.11.2003р., копією титульного аркушу робочого проекту газифікації Свято-Хрестовоздвиженської церкви с. Угринів, Горохівського району від 2008 року, замовник - о. Р. Сапожник, копією погодження головного управління містобудування та архітектури Волинської ОДА №1615/1.1.4 від 04.09.2008 року на влаштування опалення в церкві с. Угринів, копією висновку експертизи з питань охорони праці від 25.11.2008 року по робочому проекту "Газифікація паливної Свято-Хрестовоздвиженської церкви с. Угринів, Горохівського району, Волинської області, копією квитанції про оплату за використання електричної енергії від 12.02.2014р., охоронним договором на пам`ятку культурної спадщини від 01.02.2012р. №6.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї норми передбачені способи захисту прав та інтересів, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

За своєю правовою природою даний позов, який містить вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, є негаторним. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

На підтвердження існування у позивача права користування культовою будівлею - Хрестовоздвиженською церквою в с. Угринів, Горохівського району, Волинської області позивач посилається на договір про передачу в безоплатне користування мурованої молитовної будівлі, яка знаходиться в с. Угринів, Горохівського району. Як стверджував позивач, цей договір було укладено 03.07.1989р.

Судова колегія апеляційного господарського суду надаючи оцінку договору зазначила, що із преамбули договору вбачається, що він укладається між виконавчим комітетом районної ради народних депутатів Горохівського району і громадянами, що проживають в с. Угринів і Дубова корчма, які складають церковну общину, релігійну громаду, зареєстровану в установленому порядку 03.07.1989р..

Згідно п. 1 "а" договору виконавчий комітет передає, а громадяни приймають в безоплатне користування муровану молитовну будівлю, яка знаходиться в с. Угринів.

Положенням про релігійні об'єднання в Українській РСР, затвердженим Указом Президії Верховної ради Української РСР від 01.11.1976 року N 1417-IX, діючим на час укладення договору, передбачалась можливість підписання договору про передачу молитовної споруди і культового майна в безкоштовне користування віруючих членами релігійної громади.

Відповідно до п. 31 вищевказаного положення договір про передачу молитовної споруди і культового майна в безоплатне користування віруючим підписується представником виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів і не менш як двадцятьма членами релігійної громади.

Відповідно до ст. 44 Цивільного кодексу Української РСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Як вбачається з копії договору він не містить підписів громадян, які складають церковну общину, релігійну громаду, зареєстровану в установленому порядку.

Позивачем, як доказ підписання договору, до позовної заяви додано список засновників релігійного товариства Російської Православної церкви села Угринів, Горохівського району.

Судова колегія зазначає, що підписання громадянами списку засновників релігійного товариства Російської Православної церкви села Угринів, Горохівського району не можна вважати підписанням договору, оскільки в тексті договору не згадується про жодні додатки до договору. В самому ж договорі не стоять підписи осіб, прізвища яких внесенні в договір як сторони договору.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що договір не можна вважати підставою виникнення у позивача права користування мурованою молитовною будівлею в с. Угринів, Горохівського району, оскільки він укладений з недотриманням вимог, які передбачені для даного виду договорів (п. 31 Положення про релігійні об'єднання в Українській РСР).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 2 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" в Україні усі правовідносини, пов'язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору. Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.

Пунктом 9.8 роз'яснення Вищого арбітражного суду від 29.02.1996р. № 02-5/109 "Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що до введення в дію Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визначено нечинним з дня його прийняття, тобто таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна.

Так, в контексті ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" державним органом, який реалізовує правомочності держави, як власника культового майна в даному випадку є Волинська обласна державна адміністрація.

Судом апеляційної інстанції, ухвалою суду від 03.02.2015р., залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Волинську обласну державну адміністрацію та Горохівську районну державну адміністрацію.

В письмових поясненнях (вих. №822/41/2-15 від 12.02.2015р.) Волинською обласною державною адміністрацією, серед іншого зазначено, що Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" уповноважив обласну державну адміністрацію виконати тільки одну функцію, яка полягає у передачі культових будівель і майна, які складають державну власність, на умовах, зазначених в Законі релігійним організаціям, однак, адміністрація не передавала жодних культових будівель релігійним громадам в с. Угринів Горохівського району.

Судом, в ході дослідження доказів встановлено, що будь-які правові підстави для зайняття культової будівлі (що є пам`яткою культурної спадщини), а саме Хрестовоздвиженської церкви в с. Угринів у відповідача: релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату у с.Угринів також відсутні.

В матеріалах справи відсутні рішення парафіальних зборів жодної з релігійних громад про об`єднання в одну конфесію та спільне використання Хрестовоздвиженської церкви в с. Угринів, які були б прийнятті в порядку передбаченому п. 9 розділу ІІ статуту Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви та п. 9 розділу ІІ статуту релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату у с. Угринів.

Враховуючи те, що на території с. Угринів діє дві релігійні громади: Свято-Хресто-Воздвиженська громада Української православної церкви та релігійна громада Воздвиження Хреста Господнього Української Православної Церкви Київського Патріархату у с. Угринів Горохівського району, які бажають використовувати Хрестовоздвиженську церкву в с. Угринів для задоволення духовних потреб, взаємна згода про спільне використання культової споруди відсутня, в силу ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" порядок користування культовою будівлею і майном, повинен визначатися Волинською обласною державною адміністрацією.

Касаційна інстанція погоджується в висновком апеляційного господарського суду, що за встановлених обставин суд не вправі перебирати на себе повноваження органу виконавчої влади, зазначеного в ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та вирішувати питання, що віднесені до компетенції останнього.

Касаційна інстанція зазначає, що згідно зі ст.111-7 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд відхиляє доводи скарги позивача, оскільки правильності правових висновку судів попередніх інстанцій не спростовують з викладених мотивів, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції відповідають чинному законодавству, тому не вбачає підстав для задоволення скарги та скасування чи зміні оскаржуваних рішень судів.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 р. та рішення господарського суду Волинської області від 24.12.2014р. у справі № 903/1068/14 господарського суду Волинської області залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя В. Овечкін

судді Є. Чернов

В. Цвігун