номер провадження справи 34/55/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015 Справа № 908/1474/15-г

Господарський суд Запорізької області у складі судді Науменка А.О., при секретарі Яровенко Г.В.

За участю представників сторін від позивача: Післегіна А.А., довіреність від 17.06.2014 р.; від відповідача: Ковальчук О.С., довіреність від 30.03.2015 р.

Розглянув в судовому засіданні матеріали справи № 908/1474/15-г,

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Рост" (69050, м. Запоріжжя, вул. Космічна, б.123, кімн.57, скорочено ТОВ "ТД "Рост");

до відповідача: Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№1)" (70053, Запорізька область, Вільнянський район, с. Дружелюбівка, вул. Олімпійська, 2, скорочено ДП "СП Дружелюбівського виправного центру УДПУ в Запорізькій області (№1)");

про стягнення суми.

Сутність спору:

ТОВ "ТД "Рост" заявлено вимоги про стягнення з ДП "СП Дружелюбівського виправного центру УДПУ в Запорізькій області (№1)" 3% річних в розмірі 8545,61 грн., пені в розмірі 75389,91 грн., інфляційних втрат в розмірі 75960,40 грн., а всього 159895,92 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.03.2015 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1474/15-г, присвоєно номер провадження 34/55/15, справу до розгляду в засіданні господарського суду призначено на 06.04.2015 р., розгляд справи відкладено на 27.04.15 р.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати товару за договором поставки № 02-12-1 від 20.02.2012 р не виконав. Рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/2145/14 стягнуто з ДП "СП Дружелюбівського виправного центру УДПУ в Запорізькій області (№1)" на користь ТОВ "ТД "Рост" основний борг у розмірі 407731,62 грн., пеню у розмірі 20000,00 грн., 3% річних у розмірі 20475,94 грн., інфляційні втрати у розмірі 2181,36 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 10579,41 грн. Обґрунтовуючи позов, ТОВ "ТД "Рост" посилається на ст. ст. 525, 526, 530, 610, 625, 638, 638, 692, 72 ЦК України, ст.ст. 175, 193, 216, 222, 224, 225 ГК України, ст. ст. 44, 55, 56, 57, 58 ГПК України.

06.04.2015 р. до господарського суду Запорізької області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Рост" надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог вих. № 02/04/15 від 02.04.2015 р., в якій позивач зазначає, що при поданні позовної заяви розрахунок був здійснений станом на 02.03.2015 р., станом на 02.04.2015 р. значно збільшився розмір пені та 3% річних. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 9550,97 грн., пеню в розмірі 95497,22 грн., інфляційні втрати в розмірі 75960,40 грн., а всього 181008,19 грн. Вказану заяву судом прийнято до розгляду згідно ст. 22 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлений позов з урахуванням збільшення, просила його задовольнити.

ДП "СП Дружелюбівського виправного центру УДПУ в Запорізькій області (№1)", відповідач по справі, у відзиві на позов та доповненнях до нього вказує, що за частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Рішенням суду вже стягнуто пеню за період: з 16.10.12 р. по 19.06.14 р. позивач не правомірно відніс сплачені відповідачем кошти на сплату пені, тим самим не зменшив суму основного боргу та нарахував на всю суму 407731,65 грн. 3 % річних та інфляційні витрати. 19.11.2014 року платіжним дорученням № 493 відповідачем було сплачено 20000 грн. з призначенням платежу: оплата за посівні матеріали згідно Договору № 02-12-1 від 20.02.2012р. у т.ч. ПДВ 20% - 3333,33 грн. Тобто, відповідачем чітко визначено призначення платежу (оплата основного боргу, а не пені, тим більш, що на штрафні санкції ПДВ не нараховується). 09.01.2015 року платіжним дорученням № 15 відповідачем сплачено 5000 грн. з аналогічним призначенням платежу, зазначеним вище. Проте, позивач в жодному розрахунку не відобразив сплачені відповідачем суми основного боргу, що зумовлює невірне виконання розрахунків. Строк дії договору визначено в п. 11.2 «Договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків». В зв'язку із тим, що сторонами не визначено яких саме розрахунків (кого із ким) відповідач вважає, що строк дії зазначеного договору закінчено, так як «Постачальником» по договору свій розрахунок здійснено (поставлено товар), а з «Покупця» сума заборгованості вже стягнута за рішенням суду від 21.08.2014 р. по справі № 908/2145/14 та наказ перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, отже зобов'язання вже виконано. Просить відстрочити на 1 рік, розстрочити виконання рішення рівними частинами на 5 років, відмовити в стягненні пені, 3% річних та втрати від інфляції стягнути в мінімальному розмірі.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи відзиву на позов підтримала.

За клопотанням представників сторін, розгляд справи здійснювався без застосування засобів фіксації судового процесу.

У відповідності до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін суд

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2012 року ТОВ «ТД «РОСТ» (постачальник) та ДП «Підприємство Дружелюбівського виправного центру управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Запорізькій області (№1)» (покупець) уклали договір поставки № 02-12-1 від 20.02.2012 р.

За вказаним договором рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/2145/14 стягнуто з ДП "СП Дружелюбівського виправного центру УДПУ в Запорізькій області (№1)" на користь ТОВ "ТД "Рост" основний борг у розмірі 407731,62 грн., пеню у розмірі 20000,00 грн. за період: з 16.10.2012 р. по 19.06.2014 р., 3 % річних у розмірі 20475,94 грн. за період: з 16.10.2012 р. по 19.06.2014 р., інфляційні втрати у розмірі 2181,36 грн. за період: з жовтня 2012 року по травень 2014 року та судовий збір в розмірі 10579,41 грн.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, заслухавши представників учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішення інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

ТОВ "ТД "Рост" на суму основного боргу 407731,62 грн., стягнутої за рішенням господарського суду Запорізької області по справі № 908/2145/14, нараховано: 3% річних в розмірі 9550,97 грн. за період: з 20.06.14 р. по 02.04.15 р., пеню в розмірі 95497,22 грн. за період: з 20.06.14 р. по 02.04.15 р., інфляційні втрати в розмірі 75960,40 грн. за період: червень 2014 року - лютий 2015 року, а всього 181008,19 грн.

В інформаційному листі ВГСУ № 01-8/685 від 20.11.2008 р. надане правове обґрунтування підставності вимог кредитора щодо стягнення з боржника суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної заборгованості. При цьому зазначено, що згідно з статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Положення цієї статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов'язання в не залежності від наявності вини в його діях.

Після прийняття господарським судом Запорізької області рішення від 21.08.2014 р. у справі № 908/2145/14 про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально отримав грошові кошти лише частково сумі 20000 грн. за платіжним дорученням № 493 від 19.11.14 р., та в сумі 5000 грн. за платіжним дорученням № 15 від 09.01.15 р.

При цьому позивач правомірно застосував приписи ст. 534 ЦК України, та зарахував ці кошти в погашення судового збору і пені за рішенням суду № 908/2145/14, оскільки 25000 грн. очевидно не вистачало на погашення всього боргу.

Заперечення відповідача з цього приводу спростовуються змістом ст. 534 ЦК України «Черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням», за якою у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Встановлені ст. 625 ЦК відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Пунктами 3.1., 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 7.1.1 договору поставки № 02-12-1 від 20.02.2012 р. передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно п. 7.8 договору поставки № 02-12-1 від 20.02.2012 р. сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов'язання.

Судом перевірено розрахунок 3% річних, втрат від інфляції грошових коштів, та пені. За підрахунками суду за заявлений період вказані суми складають: пеня - 96984,27 грн., 3% річних - 9618 грн., втрати від інфляції - 92652,81 грн. Отже, стягненню підлягають заявлені суми в межах позовних вимог.

Доводи відповідача про незаконність заявленого періоду пені суд відхиляє, оскільки п. 7.8 договору поставки № 02-12-1 від 20.02.2012 р. сторони використали диспозитивний характер можливості зміни періоду нарахування пені, який передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, щодо пені суд приходить до висновку про необхідність зменшення її розміру на 50% до 47748,61 грн.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічне положення міститься і в ст. 233 ГК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Сума заборгованості, що стягується в даній справі, є значною 3% річних в розмірі 8545,61 грн., інфляційні втрати - 75960,40 грн., що разом з заявленою пенею складають четверту частину основного боргу. Крім того, стягнення пені заявлено вдруге. Отже, на переконання суду, нарахована пеня є непропорційно великою порівняно із сумою основного боргу. При цьому суд також враховує, що позивач сам порушив умови договору і здійснив поставку товару достроково (поставка передбачалась після 15 жовтня 2012 року, а позивач поставив товар у квітні-травні 2012 року), як встановлено рішенням господарським судом Запорізької області рішення від 21.08.2014 р. у справі № 908/2145/14. Відповідач є державним підприємством, у зв'язку з кризовими явищами в економіці країни виконання господарських зобов'язань суб'єктами державного сектору економіки є вкрай ускладненим. За посиланням відповідача у відділах ВДВС перебувають виконавчі провадження на загальну суму 2500000 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, майновий стан сторін, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача і застосувати п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

В той же час, суд відмовляє в задоволенні клопотань відповідача про відстрочення на 1 рік та розстрочення виконання на 5 років рівними частинами судового рішення.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Приймаючи до уваги, той факт, що основне зобов'язання відповідача з оплати товару прострочено вже більше 2 років, відстрочення судового рішення ще на 1 рік або розстрочення ще на 5 років призведе до невиправданого затягування виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Ноrnsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Іmmobiliare Saffi v. Italy), [GС], N 22774/93, п. 66. ЕСНR 1999-V).

Таким чином, позовні вимоги задовольняються частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Згідно п. 3.17.4 пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№1)" (70053, Запорізька область, Вільнянський район, с. Дружелюбівка, вул. Олімпійська, 2, ідентифікаційний код юридичної особи: 08680046) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Рост" (69050, м. Запоріжжя, вул. Космічна, б.123, кімн.57, ідентифікаційний код юридичної особи: 36807691) 47748 (сорок сім тисяч сімсот сорок вісім) грн. 61 коп. пені, 9550 (дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят) грн. 97 коп. 3% річних, 75960 (сімдесят п'ять тисяч дев'ятсот шістдесят) грн. 40 коп. інфляційних втрат, 3620 (три тисячі шістсот двадцять) грн. 17 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Згідно ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.05.2015 р.

Суддя А.О. Науменко