РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2015Справа №910/6129/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
доДочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 74 804,90 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Растягаєва Ю.В. - провідний юрисконсульт;
від відповідача:Ковригін О.В. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (надалі - ПАТ "Укртрансгаз") звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (надалі - ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України") про стягнення 74 804,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2010 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір поставки №Д-1111-75/184-Д в порушення умов якого відповідач неналежним чином виконав взяте на себе грошове зобов'язання зі сплати вартості поставленого товару у зв'язку із чим за ним виникла заборгованість у розмірі 59 777,77 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 284,65 грн., 3% річних у розмірі 5 389,82 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 168,22 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 184,44 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2015 р. порушено провадження по справі №910/6129/15-г, розгляд справи призначено на 15.04.2015 р.

09.04.2015 р. представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2015 р. через загальний відділ суду було подано витребувані документи.

Представник позивача в судове засідання 15.04.2015 р. з'явився, надав усні пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 15.04.2015 р. з'явився, подав заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву згідно змісту якого просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що видаткова накладна не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Рахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, про що сторони домовились в договорі. Рахунок-фактура на оплату за договором або видатковою накладною на адресу відповідача не надходив. Поставка продукції відбулась 30.09.2010 р., а отже трьохрічний строк позовної давності сплив і до основної вимоги і до додаткових. Вважає, що підписаний між сторонами акт звірки не є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки є лише відображенням певних даних у бухгалтерському обліку що складаються за правилами бухгалтерського обліку. Крім того, відповідач зазначає, що в акті звірки не вказано дати його підписання, а тому не можливо встановити коли саме він перериває строк позовної давності.

В судовому засіданні 13.03.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.05.2015 р.

30.04.2015 р. представником позивача через загальний відділ суду було подано додаткові документи по справі. Крім того, представником позивача було подано письмові пояснення згідно змісту яких просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання 13.05.2015 р. представник позивача з'явився, вимоги ухвали суду від 16.03.2015 р. виконав, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності заперечує, посилаючись на те, що шляхом підписання актів звірки взаємних розрахунків від 30.09.2013 р. та 31.03.2013 р., відповідач визнав заборгованість за Договором поставки №Д-1111-74/184-Д від 30.09.2010 р., тобто, вчинив дію, яка перериває строк позовної давності..

Представник відповідача в судове засідання від 13.05.2015 р. з'явився, підтримав заяву про застосування строку позовної давності, просив суд у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 13.05.2014 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2010 р. між ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" (покупець) та ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" (постачальник) було укладено Договір поставки №Д-1111-75/184-Д (надалі - "Договір").

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №360-р від 13.06.2012 р. "Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №530 від 18.07.2012 р. "Про реорганізацію ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" діяльність ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" було припинено внаслідок реорганізації шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз".

У відповідності із п. 1.2 Статуту ПАТ "Укртрансгаз", затвердженого рішенням установчих зборів ПАТ "Укртрансгаз" від 25.12.2012 р., товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України".

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно із п. 1.2 Договору товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного договору і є невід'ємною частиною.

Специфікацією від 30.09.2010 р. сторони погодили асортимент, кількість, ціну та загальну вартість товару.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженого представника покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Відповідно до п. 6.3 Договору сторони погодили, що оплата здійснюється після поставки товару, що постачається за даним договором у розмірі його вартості.

Згідно із п. 7.2 Договору за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті, згідно з п. 6.3 даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 10.1 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов Договору було поставлено відповідачеві продукцію на загальну суму 59 777,77 грн., що підтверджується накладною №66 від 30.09.2010 р., яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками.

Проте, відповідачем вартості поставленого товару оплачено не було, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 59 777,77 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 59 777,77 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2 284,65 грн., 3% річних у розмірі 5 389,82 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 168,22 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 184,44 грн. від простроченої суми.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору №Д-1111-75/184-Д від 30.09.2010 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за Договором належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 59 777,77 грн., який прийнятий останнім по накладній без зауважень.

Однак відповідач оплати поставленого товару не провів, доказів зворотного суду не надав.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Разом з тим, враховуючи, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, суд відзначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, положення п. 2.2 Договору, згідно якого оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором у розмірі 100% вартості обладнання, а також, дату накладної, за якою позивачем було здійснено відповідачу поставку товару згідно договору, прострочення виконання відповідачем зобов'язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар починається з наступного дня після спливу встановленого 30-денного строку для здійснення оплати, який також починає свій обрахунок з наступного дня після здійснення поставки товару, тобто останнім днем оплати товару, отриманого за видатковою накладною №66 від 30.09.2010 р. є 11.11.2010 р. (30 робочих днів з дня поставки товару).

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у поданому відзиві на позов зазначає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за поставлений за Договором товар по накладній №66 від 30.09.2010 р. з урахуванням перебігу строку на 30 днів, сплинув 12.11.2013 р.

З огляду на зазначене, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та посилаючись на ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності у даному спорі щодо заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу, пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних та з вказаних підстав відмовити в задоволенні позову.

Позивач, в свою чергу, заперечуючи щодо спливу строків позовної давності до вказаних позовних вимог посилається на переривання строку позовної давності, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 р. та станом на 30.09.2013 р., які підписані у двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками товариств, згідно яких сальдо на користь позивача станом на 31.03.2013 р. та станом на 30.09.2013 р. становить 1 106 612,92 грн. Як зазначає позивач, підписані з боку відповідача акти звірки взаєморозрахунків свідчить про визнання ним заборгованості за поставлену продукцію по укладеним між сторонами у справі Договорам, в тому числі і за Договором №Д-1111-75/184-Д від 30.09.2010 р.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дослідивши акти звірки взаємних розрахунків на які посилається позивач, як на підставу переривання строку позовної давності та свідчить про визнання відповідачем заборгованості за Договором поставки №Д-1111-75/184-Д від 30.09.2010 р. суд встановив, що сальдо на користь позивача станом на 31.03.2013 р. та станом на 30.09.2013 р. становить 1 106 612,92 грн. проте, дані акти не містять жодної вказівки про те, що у ньому зафіксовано стан взаєморозрахунків, зокрема, і сума заборгованості відповідача перед позивачем саме за Договором поставки №Д-1111-75/184-Д від 30.09.2010 р., який є підставою для звернення позивача з даним позовом до суду, крім того дані акти також не відображають і факт поставки продукції за накладною №66 від 30.09.2010 р.

При цьому, зі змісту акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 р. вбачачається, що його з боку відповідача підписано головним бухгалтером Шакарішвілі Л.В., повноваження якого не підтверджено жодними доказами, а з боку позивача акт звірки підписано головним бухгалтером без зазначення прізвища та ініціалів підписанта.

Зі змісту акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 р. взагалі не можливо встановити ким його було підписано як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача.

Таким чином, суд не може дійти однозначного висновку, що акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 р. та станом на 30.09.2013 р. підписано з боку позивача та відповідача саме уповноваженими на це посадовими особами.

Крім того, позивач додатково посилався на довідку станом від 02.03.2015 р., додану до письмових пояснень, згідно якої можливо ідентифікувати борг по Договору, проте суд не може прийняти таку довідку у якості доказу, оскільки вона складена в односторонньому порядку бухгалтером позивача (зацікавлена особа), а також станом на 02.03.2015 р., після початку судового розгляду по справі, внаслідок чого суд вважає, що по даній справі позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували факт переривання строку позовної давності по заборгованості відповідача по поставленій продукції від 30.09.2010 р.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення 59 777,77 грн. починається з 11.11.2010 р. і спливає через три роки, тобто 11.11.2013 р.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 13.03.2015 р., про що свідчить вхідний штамп суду №6129/15 від 13.03.2015 р. на позовній заяві, тобто поза межами строку позовної давності. Інших доказів щодо переривання строку позовної давності позивач суду не надав.

При цьому, господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку позивач своїм правом, що передбачене ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України не скористався, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем пропущений.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 284,65 грн., 3% річних у розмірі 5 389,82 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 168,22 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 184,44 грн. від простроченої суми, суд відзначає.

У відповідності до ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги (абзац 3 п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

У відповідності до п. 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 2 284,65 грн., 3% річних у розмірі 5 389,82 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 168,22 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 184,44 грн. від простроченої суми.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 18.05.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко