ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Справа № 908/66/15-г

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.,

за участю представників:

позивача - Станішевський І.С. (довіреність №14-125, від 13.05.2014 року),

відповідача - Коваль Л.Л. (довіреність №39/01, від 21.11.2014 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№2190 З/1-12) на рішення господарського суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі №908/66/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" Донецька область, м. Маріуполь,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа", про стягнення 32525166,68 грн., із яких: 3113775,44 грн. пені, 2938996,70 грн. -3% річних, 26472394,54 грн - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі №908/66/15-г (суддя Гандюкова Л.П.) позов задоволено частково, стягнуто з Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" суму 1556887,72 грн. пені, 2926415,37 грн. - 3% річних, суму 26325528,81 грн. інфляційних втрат, 73080,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі №908/66/15-г не погодився. Подав апеляційну скаргу до Харківського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі №908/66/15-г скасувати, в частині якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення 1556887,72 грн. пені. Прийняти в цій частині нове рішення яким стягнути з відповідача на користь позивача 1556887,72 грн. пені, у стягненні якої було відмовлено, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив (вх.№7240 від 07.05.2015 року) на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга не обґрунтована нормами матеріального і процесуального права, та є такою, що не підлягає задоволенню, просить рішення господарського суду Запорізької області від 11.03.2015 року по справі № 908/66/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про законність та обґрунтованість стягнення з підприємства пені, 3% річних та інфляційної суми відповідач просить залишити в силі рішення суду першої інстанції від 11.03.2015 року в частині зменшення пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 28.12.2012 р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/2387 -ТЕ-7, згідно з яким продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ на умовах цього договору (п. 1.1. договору). Газ використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо - комерційної діяльності (п.1.2.).

Згідно з п.6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У матеріалах справи маються підписані сторонами за період з січня 2013 р. по грудень 2013 р. копії актів приймання-передачі природного газу, відповідно до яких позивач передав, а відповідач прийняв природний газ (разом із вартістю транспортування) на загальну суму 187085618,70 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 04.06.2014 р. у справі №905/2517/14 встановлено, що станом на 24.03.2014 р. сума основної заборгованості ККП "Маріупольтепломережа" за договором складала 153073123,31 грн. На час прийняття рішення відповідачем не було надано до суду доказів повної чи часткової сплати суми боргу, визначеної позивачем у позовній заяві. Рішенням суду стягнуто з відповідача суму основного боргу у розмірі 153073123,31 грн., інфляційні нарахування у розмірі 1871517,88 грн., 3% річних у розмірі 3128411,88 грн., пеню у розмірі 4579370,58 грн.

Згідно з довідки по операціях за договором, сальдо з 01.01.2013 р. по 30.11.2014 р., картки рахунку 631 та платіжних доручень, копії яких долучені до матеріалів справи, відповідач остаточно розрахувався за спожитий у 2013 р. газ лише 21.11.2014 р.

Обґрунтовуючи вимоги несвоєчасністю розрахунків за поставлений у період з січня по грудень 2013 р. включно природний газ за договором №13/2387 -ТЕ-7 від 28.12.2012 р., позивач у січні 2015 р. звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 3113775,44 грн. пені, 2938996,70 грн. - 3% річних, 26472394,54 грн - суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, які нараховані за період з 25.03.2014 р. (після періоду, за який вже стягнуто рішенням суду у №905/2517/14) по 21.11.2014 р. включно згідно з розрахунком по кожному акті.

Як слідує із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, сторонами у договорі №13/2387 -ТЕ-7 обумовлено порядок здійснення розрахунків за природний газ - остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України договір є однією із підстав виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із розрахунку позивача, платіжних доручень, довідки про операції та довідкою про сальдо, відповідач остаточно розрахувався за спожитий газ 21.11.2014 р. Факт порушення грошових зобов'язань відповідачем встановлений у рішенні господарського суду Донецької області від 04.06.2014 р. у справі №905/2517/14.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - постанова Пленуму) роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 26472394,54 грн., нараховані за період квітень - листопад 2014 р.

У п. 3.2 постанови Пленуму роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. Також у п.1.9 постанови Пленуму роз'яснено: якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

У пункті 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що переказ вважається завершеним із моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Отже, день фактичної сплати суми боргу не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про допущені помилки при здійсненні розрахунку. Інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями березня 2013 р. становлять 4726975,08 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями квітня - 2286084,25 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями травня - 403 443,90 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями червня - 419229,72 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями липня - 371538,48 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями серпня - 322 537,12 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями вересня - 484211,79 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями жовтня - 3539875,28 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями листопада - 3941488,50 грн.; інфляційні втрати, які нараховані за зобов'язаннями грудня 5790108,98 грн. В іншій частині (4040035,71 грн. за зобов'язання лютого) нарахування правильні. Таким чином, загальна сума інфляційних втрат становить 26325528,81 грн. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача, в частині стягнення 146865,73 грн. суд першої інстанції правомірно відмовив.

Позивачем було заявлено до стягнення 2938996,70 грн. - 3% річних, нарахованих за періоди з 25.03.2014 р. по 21.11.2014 р. включно по кожному акту (конкретні періоди нарахування вказані у розрахунку).

Враховуючи, що зобов'язання вважається припиненим саме з дати надходження грошових коштів, перевіривши розрахунок 3% річних, заявлених до стягнення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач допустив помилки, оскільки включив у розрахунок і дні фактичної оплати. Відповідно до перерахунку, здійсненого судом, з відповідача стягується сума 2926415,37 грн. 3% річних за період з 25.03.2014 р. по 20.11.2014 р. включно (429611,51 грн. (зобов'язання лютого 2013 р.) + 529596,97 грн. (зобов'язання березня 2013 р.) +256126,44 грн. (зобов'язання квітня 2013 р.) +45200,72 грн. (зобов'язання травня 2013 р.) +46969,32 грн. (зобов'язання червня 2013 р.) +41626,12 грн. (зобов'язання липня 2013 р.) +36136,15 грн. (зобов'язання серпня 2013 р.) +54249,73 грн. (зобов'язання вересня 2013 р.) +396597,65 грн. (зобов'язання жовтня 2013 р.) +441593,27 грн. (зобов'язання листопада 2013 р.) +648 707,49 грн.( зобов'язання грудня 2013 р.). У частині стягнення 12581,33 грн. - 3% річних суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

Позивач також просив стягнути суму 3113775,44 грн. пені (за період із 25.03.2014 р. по 13.07.2014 р. включно, нараховану по кожному акту згідно з розрахунком) .

Відповідно до ст.ст. 610-611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 ст. 343 ГК України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 7.2. договору сторони визначили, що у разі невиконання покупцем п.6.1. умов договору він зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Штрафними санкціями, відповідно до ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розрахунок пені, у сумі 3113775,44 грн. є правильним, не суперечить наведеним вище приписам законодавства та умовам договору.

Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Статтею 617 даного Кодексу визначені підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Так, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Колегія суддів вважає обґрунтованим посилання суду першої інстанції як підставу для звільнення від відповідальності, посилання відповідача на договір про організацію взаєморозрахунків із погашення заборгованості в різниці в тарифах на теплову енергію №753/30 від 14.10.2014 р.

Суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки на 95%, частково.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 3 частини 1 ст. 83 ГПК України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Суд першої інстанції врахував, що загальними засадами цивільного законодавства згідно з ст. 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, відповідачем допущене порушення грошового зобов'язання з оплати за отриманий у 2013 р. газ, який використовувався покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками. Відповідач є підприємством, яке надає послуги з теплопостачання в м. Маріуполь Донецької області, на території якої проводиться антитерористична операція. Відповідно до положень статуту ККП "Маріупольтепломережа" основним видом діяльності підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії тепловими мережами та надання послуг із централізованого опалення житловому фонду та підприємствам, установам, організаціям. Відповідно до фінансової звітності підприємства (баланс, звіт про фінансові результати) підприємство є збитковим: станом на 31.12.2013 р.- 289431 тис. грн., на 30.09.2014 р. - 361184 тис. грн. Також було зазначено, що на час винесення рішення тривав опалювальний період, і відповідач повинен був здійснювати поточні платежі за природний газ для сталого постачання теплом всіх споживачів, у тому числі населення, бюджетні установи. 24 січня 2015 року в м. Маріуполь здійснено терористичний акт, що є загальновідомим фактом і на той час здійснювалось відновлення теплопостачання пошкодженого від обстрілу мікрорайону "Східний", що потребує залучення додаткових матеріальних ресурсів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно та повно встановлені всі обставини, доводи викладені відповідачем у письмовому відзиві та у клопотанні про зменшення розміру неустойки які у свою чергу є винятковими, та зменшення розміру заявленої до стягнення пені обґрунтовано належним чином. При цьому судом враховано, звіт про фінансові результати за 9 місяців 2014 року, балансу на 30.09.2014 р., позивач також мав непокритий збиток, короткострокові кредити банків. Тому враховуючи матеріальні інтереси обох сторін розмір пені правомірно судом першої інстанції зменшено на 50%.

Колегія суддів, з урахуванням зазначеного дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення, обґрунтовано, з урахуванням матеріалів справи, тому рішення господарського суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі №908/66/15-г підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 33, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, Господарського процесуального кодексу України судова колегія Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі №908/66/15-г залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19.05.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.