ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № 918/1435/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого,судді Остапенка М.І.
суддів Гончарука П.А. Стратієнко Л.В. (доповідач)
за участі представників: позивача: відповідача: Пронюк В.Я. не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету
на рішення та постановуГосподарського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року Рівненського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2014 року
у справі№ 918/1435/14
за позовомпублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доРівненського державного гуманітарного університету
про стягнення 22 779, 34 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду із позовом до Рівненського державного гуманітарного університету про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 2176/14-КП(Т)-28 від 12.05.2014, яка складається із 18 913,60 грн основного боргу, 1 628,96 грн пені, 261,93 грн 3 % річних та 1 974,85 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 10.11.2014 (суддя - Політика Н.А.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2014 (головуючий - Мамченко Ю.А., судді - Саврій В.А., Філіпова Т.Л.), позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 18 913,60 грн основного боргу, 1 628,96 грн пені, 1 974,85 грн інфляційних втрат, 261, 93 грн 3 % річних та судові витрати.

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення в частині стягнення з Рівненського державного гуманітарного університету 1 628, 96 грн пені, 261, 93 грн 3 % річних, 1 974,85 грн інфляційних втрат.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 12.05.2014 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Рівненським державним гуманітарним університетом (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2176/14-КП(Т)-28, за умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідачу природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець - прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Договір підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений печатками сторін.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Згідно з п. 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ обсягом до 11 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м): січень - 2; лютий - 2; березень - 2; квітень - 1; жовтень - 1; листопад - 1; грудень - 2.

У п. 3.3. договору сторони погодили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів, обліку газу покупця.

За умовами п. 3.4. договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу - газу, покупець зобов'язувався надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язувався повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 4.1 договору кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що ціна за 1 000 куб. м газу становить 3 113, 00 грн без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2 %; - податок на додану вартість за ставкою - 20 %.

Тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287, 00 грн, крім того ПДВ - 20 % - 57, 40 грн, а всього з ПДВ - 344, 40 грн.

До сплати за 1 000 куб. м природного газу - 3 462, 26 грн, крім того ПДВ - 20 % - 692,45 грн, а всього з ПДВ - 4 154,71 грн.

Згідно з п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору, позивач упродовж січня - квітня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 18 913 ,60 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу.

Однак відповідач свої зобов'язання щодо оплати, поставленого йому товару, не виконав.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить і ст. 193 ГК України.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, чим порушив його умови та вимоги чинного законодавства, то господарські суди прийшли до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 18 913,60 грн основного боргу і правильність висновків судів в цій частині ніким не оскаржується.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що відповідач зобов'язання з оплати не виконав, то господарські суди правомірно стягнули з останнього на користь позивача 1 974,85 грн інфляційних втрат, 261, 93 грн 3 % річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання як сплата неустойки.

Статтями 193, 199 ГК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Пунктом 7.2. договору визначено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Таким чином, рішення господарських судів про стягнення з відповідача на користь позивача 1 628,96 грн пені є законними та обґрунтованими.

Щодо посилань відповідача в касаційній скарзі на те, що договір між сторонами було укладено - 12.05.2014, а тому з 01.01.2014 по квітень 2014 року у відповідача не виникло зобов'язання щодо оплати за цим договором, і що в господарських судів не було підстав для стягнення з нього штрафних санкцій за цей період, то вони є безпідставними, адже у п. п. 1.1., 2.1. цього договору сторонами було погоджено, що продавець зобов'язується передати покупцеві з 01.01.2014 по 31.12.2014 природний газ, а покупець - прийняти і оплатити цей газ, тобто сторонами відповідно до вимог ст. ст. 627, 628 ЦК України були визначені періоди виконання зобов'язань і погодження таких умов не суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому, відповідач не заперечував проти фактичного виконання позивачем умов договору впродовж січня - квітня 2014 року.

Щодо доводів Рівненського державного гуманітарного університету про відсутність у позивача рахунку зі спеціальним режимом використання (ст. 38 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу"), то ці доводи були предметом розгляду господарських судів попередніх інстанцій, які прийшли до правильного висновку, що надані відповідачем документи, на підтвердження відсутності у позивача зазначеного рахунку, датовані 2013 р., тоді як заявлений період до стягнення - 2014 р. (за який відповідач не довів відсутності у позивача такого рахунку). При цьому, відповідач і сам в касаційній скарзі зазначає, що вимога про відкриття поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, виконана позивачем в 2014 році.

Інші посилання відповідача в обґрунтування касаційної скарги також не підтверджуються матеріалами справи, спростовуються висновками судів та не доведені відповідно до вимог ст. 33 ГПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих сторонами доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2014 року у справі за № 918/1435/14 - без змін.

Головуючий, суддя М.Остапенко
Суддя П.Гончарук
Суддя Л.Стратієнко