ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06 травня 2015 р. Справа № 903/378/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВП Роганський м`ясокомбінат"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно - виробнича компанія "Волиньм`ясо"

про стягнення 77 373, 53 грн.

Суддя Кравчук В.О.

при секретарі судового засіданні Гордійчук А.Ю.

За участю представників сторін:

від позивача: Ругаль Д.П., довіреність №б/н від 09.10.2014р.

від відповідача: н/з

Права та обов'язки представника позивача роз'яснені відповідно до ст.ст.20, 22 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України).

Відводу складу суду не заявлено.

Клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ: позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "ВП Роганський м`ясокомбінат" звернулось з позовом до господарського суду Волинської області про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно - виробнича компанія "Волиньм`ясо" 77 373, 53 грн. заборгованості з яких: 73 556,75 грн. - основна заборгованість, 1 607,44 грн. - 10% річних, 2 209,35 грн. - пені та судові витрати по справі.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 08.04.2015р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 22.04.2015р. та зобов'язано сторін надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

Позивач в судове засідання 22.04.2015р. не з'явився, компетентного представника не направив, водночас, листом від 21.04.2015р. за №208 (вх.№01-54/3651/15 від 22.04.2015р.) представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його перебуванням 22.04.2015р. у судовому засіданні господарського суду Дніпропетровської області.

Розгляд справи було відкладено на 06.05.2015р.

В судовому засіданні 06.05.2015р. представник позивача позов підтримав, заявлені позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач вимог ухвали суду від 08.04.2015р. та від 22.04.2015р. не виконав, в судове засідання 22.04.2015р. та 06.05.2015р. уповноваженого представника не направив, витребуваних ухвалою суду документів не надав, проте був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №642 представнику за довіреністю - 14.04.2015р. (а.с.61 )

та №642 - 25.04.2015р. (а.с.74).

За приписами п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що розгляд спору вже відкладався, відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України, -

встановив:

07.06.2012р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ВП Роганський м`ясокомбінат" (далі - постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно - виробнича компанія "Волиньм`ясо" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки №1027/2/2012 (далі - Договір) (а.с.34-37 ).

Згідно п.1.1. Договору, Постачальник зобов'язується поставляти у власність Покупця товар, а Покупець зобов'язується приймати та сплачувати за нього обумовлену вартість в строки встановлені зазначеним договором.

Відповідно п.1.2. Договору, товар постачається окремими партіями згідно замовлень покупця.

Згідно п.2.2. Договору, оплата за товар проводиться покупцем готівковим або безготівковим шляхом, протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару покупцем.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на суму 74 949,79 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: №28364 від 08.12.2014р. на суму 2 066,35 грн., №2607 від 02.02.2013р. на суму 2 665,84 грн., №4557 від 23.02.2013р. на суму 7 041,65 грн., №5214 від 02.03.2013р. на суму 3 581,97 грн., №5883 від 09.03.2013р. на суму 2 448,29 грн. та №21685 від 14.08.2013р. на суму57 145,69 грн.(а.с. 52-58).

Водночас, судом втановлено, що позивач просить стягнути з відповідача 73 556,75грн., що не перевищує вартість поставленого товару згідно вищезазначених видаткових накладних.

Відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару в строк, визначений п.2.2. Договору, не виконав.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) зазначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно з ч.2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.144 Господарського кодексу України(далі - ГК України), майнові права та майнові обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно з ст.173 ГК України та ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В даному випадку, відносини між позивачем та відповідачем носять договірний характер, укладений між останніми договір поставки №1027/2/2012 від 07.06.2012р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

З метою досудового врегулювання спору 17.07.2013р., 24.07.2013р., 25.07.2013р. та 10.09.2013р. позивач надсилав відповідачу претензії з вимогою ліквідувати заборгованість за поставлений товар (а.с. 42,44,46,48).

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами Договору, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товарів, отримання їх відповідачем та не оплату за отриманий товар, суд прийшов до висновку про підставність пред'явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 73 556,75 грн.

Сума заборгованості 73 556,75 грн. повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 209,35 грн. нарахованої на суму неоплаченого товару, слід зазначити наступне.

Згідно п.7.3. Договору у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар, Покупець сплачує Постачальнику пеню від суми заборгованості за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який створилася така заборгованість.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Керуючись ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 216 та частиною 2 статті 217 ГК України передбачено, що господарсько-правова відповідальність застосовується до учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. В статті 546 Цивільного кодексу України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня як різновид неустойки характеризується ознаками:

а) застосування виключно у грошових зобов'язаннях;

б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов'язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки);

в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання;

г) триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення.

Суд перевіривши правильність нарахування пені, приходить до висновку, що дана вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 209,35 грн., підставна та підлягає до задоволення.

Щодо стягнення з відповідача 1607,44 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, суд зазначає наступне.

Згідно п.7.4 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасного розрахунку з винної сторони крім пені, додатково стягуються інфляційні нарахування та 10 % річних за користування чужими коштами.

Частиною третьою статті 692 ЦК України передбачено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ця правова норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно із чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж.

Частиною 3 статті 692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений статтею 536 цього кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Проценти за користування чужими грошовими коштами, нараховані на підставі договору за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені (стаття 549 ЦК України).

Одночасне стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання та пені, обчисленої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є подвійним стягненням пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що сума 10 процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на підставі пункту 7.4 Договору , є пенею. Позовна вимога позивача про стягнення 2 209,35 грн. пені задоволена судом, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1 607,44 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за той самий період є безпідставною та підлягає відхиленню.

Дана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України №3-37гс13 від 24.12.2013р.

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача підлягають частковому задоволенню в сумі 75 766,09 грн., з них: 73 556,75 грн. - основного боргу, 2 209,35 грн. - пені, в частині стягнення 1 607,44 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами - відмові.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.49 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 1 827,00 грн. судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно - виробнича компанія "Волиньм`ясо" (43000, м. Луцьк вул. Писаревського 4 кв.47, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВП Роганський м`ясокомбінат" (61172, м. Харків, вул. Роганська, 151 ) 75 766,09 грн. заборгованості, з них: 73 556,75 грн. - основний борг, 2 209,35 грн. - пені та 1 827.00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. У позовних вимогах товариства з обмеженою відповідальністю "ВП Роганський м`ясокомбінат" до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно - виробнича компанія "Волиньм`ясо" в частині стягнення 1 607,44 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено

08.05.2015

Суддя В. О. Кравчук