ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2015 р. Справа № 922/1925/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

при секретарі Катренко І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Щолокової Н.О. (дов.№08-11/5888/2-13 від 30.12.2013р.),

відповідача - Стеценка О.В. (дов.№330 від 27.02.2014р.),

3-ї особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради, м. Харків (вх. № 1389 Х/2) та апеляційну скаргу ПАТ «Концерн Галнафтогаз» (вх. № 1473Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі №922/1925/14

за позовом Харківської міської ради, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток», м.Київ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Концерн Галнафтогаз», м.Львів,

про розірвання договору оренди землі, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014р. Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "Восток" про розірвання договору оренди землі, зареєстрованого у Харківській філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету по земельних ресурсах» в книзі записі державної реєстрації договорі оренди землі (книзі №4) 22.04.2004р. під №7528/04.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.07.2014 року по справі №922/1925/14 (суддя Бринцев О.В.) позов Харківської міської ради задоволено повністю. Розірвано договір оренди землі, зареєстрованого у Харківській філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету по земельних ресурсах» в книзі записі державної реєстрації договорів оренди землі (книзі №4) 22.04.2004р. під №7528/04.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Восток" (03110, м.Київ, вул. Солом'янська, буд.11, код 24812228) на користь Харківської міської ради (61200, м.Харків, майдан Конституції,7,код 04059243) 1218,00 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24 липня 2014 року по справі №922/1925/14 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014р. у даній справі, рішення господарського суду Харківської області від 24.07.2014р. залишено без змін, апеляційну скаргу ТОВ «Восток» без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2014р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року у справі №922/1925/14 та рішення господарського суду Харківської області від 24.07.2014р. у справі №922/1925/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області. Скасовуючи попередні судові рішення, Вищий господарський суд України зазначив, що висновки судів щодо наявності порушеного права позивача у зв'язку з переходом права власності на нерухоме майно, що знаходиться на спірній земельній ділянці до іншої юридичної особи є передчасними, оскільки виходячи зі змісту умов договору (п. 4.5), права і обов'язки сторін діють в повному обсязі, згідно цього договору до припинення його дії. Крім того, Вищим господарським судом України також зазначено, що судами попередніх інстанцій не досліджено всі матеріали справи, та не надано оцінки листу ТОВ «Восток» до Харківської міської ради, в якому відповідач фактично відмовляється від землекористування за спірним договором оренди, та не надано належної правової оцінки наявності чи відсутності обставин, визначених законодавством і договором саме для його розірвання в судовому порядку.

В порядку нового розгляду, рішенням господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, у зв'язку з відсутністю порушеного права позивача та відсутністю правових підстав для розірвання спірного договору оренди землі.

Харківська міська рада з вказаним рішенням не погодилась, звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі № 922/1925/14 за позовом Харківської міської ради до ТОВ "Восток" про розірвання договору оренди землі, зареєстрованого у Харківській філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при державному комітеті по земельних ресурсах" в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 22.04.2004р., за №7528/04. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015р. апеляційну скаргу Харківської міської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.03.2015р., у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

ПАТ "Концерн Галнафтогаз", м. Львів з вказаним рішенням не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі № 922/1925/14, постановити нове рішення у справі, яким позов Харківської міської ради до ТОВ "Восток" про розірвання договору оренди землі від 22.04.2004р. №7528/04 задовольнити.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015р. апеляційну скаргу Харківської міської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.03.2015р.

19.03.2015р. від Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Концерн Галнафтогаз» (вх. №4535), в якому вона зазначила, що підтримує апеляційну скаргу ПАТ «Концерн Галнафтогаз» та просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі № 922/1925/14, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Харківської міської ради до ТОВ "Восток" про розірвання договору оренди землі від 22.04.2004р.

24.03.2015 року від відповідача надійшов відзив на апеляційні скарги позивач та третьої особи (вх. 4775), в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг.

В судовому засіданні 24.03.2015р. оголошено перерву до 28.04.2015р.

23.04.2015 р. від позивача надійшли додаткові пояснення по справі (вх. №6671).

У зв'язку з відпусткою судді Шевель О.В., розпорядженням Секретаря другої судової палати від 28.04.2015р. для розгляду справи сформовано інший склад колегії суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

В судовому засіданні 28.04.2015р. оголошено перерву до 07.05.2015р.

В судове засідання 07.05.2015р. представник третьої особи не з`явився. Представник позивача зазначила, що підтримує апеляційні скарги Харківської міської ради та ПАТ «Галнафтогаз», просила їх задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. скасувати та задовольнити позовні вимоги Харківської міської ради у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти апеляційних скарг Харківської міської ради та ПАТ «Галнафтогаз», просив їх залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до вимог статті 101 ГПК України, У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст.101 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні представників присутніх сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та враховуючи вимоги статті 111-12 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Харківської міської ради від 24.09.2003 №187/03 "Про припинення та надання в користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам", ТОВ "Восток" надано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,1287 га по пр.50-річчя ВЛКСМ, 32-б для експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го пускового комплексу стаціонарної АЗС з магазином по продажу автозапчастин (а.с.16-21, том 1).

На підставі вищевказаного рішення, 05.04.2004р. між Харківською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Восток" (орендар) укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А., зареєстровано в реєстрі під № 2429, та зареєстрований у Харківській філії Державного підприємства "Цент державного земельного кадастру при Державному комітету по земельних ресурсах" в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі (книга № 4) від 22.04.2004р. за №7528/04 (а.с. 23-26, том 1).

Відповідно до умов вказаного договору, ТОВ "Восток" було передано в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,1287 га, яка розташована по пр. 50-річчя ВЛКСМ,32-б для експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го пускового комплексу стаціонарної АЗС з магазином по продажу автозапчастин, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки від 22.04.2004 року (а.с.91, том 1).

Пунктом 1.2 зазначеного договору передбачено, що земельна ділянка надається в оренду строком до 31.12.2025р. для експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го комплексу стаціонарної АЗС з магазином попродажу автозапчастин.

Пунктом 2.2. Договору оренди землі було встановлено порядок та розмір орендної плати, яку відповідач повинен був сплачувати на рахунок Державного казначейства у Харківській області. Розмір орендної плати за земельну ділянку на рік згідно з розрахунком №15/04 від 28.01.2004 становить 4893,12 грн.

Пунктом 2.3. договору сторони узгодили, що розмір грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв'язку з проведення її щорічної індексації, на підставі інших вимог діючого законодавства. У зв'язку з проведенням щорічної грошової оцінки земельної ділянки розмір грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін, доповнень до цього договору.

Відповідно до п.3.22 договору орендар зобов'язаний у разі зміни банківських реквізитів, юридичної адреси, назви, організаційно-правової форми тощо, переходу права власності або права користування на будівлі чи споруди, що розташовані на земельній ділянці, у 10-денний строк повідомити про це орендаря.

Пунктами 4.1, 4.2 договору передбачено що, зміна умов договору оренди можлива за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди, спір вирішується в судовому порядку.

Договір оренди землі припиняється у разі розірвання у встановленому порядку.

Згідно з п. 4.5 договору, сторони погодили, що при переході права власності або права користування на будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці до іншої юридичної особи, а також при реорганізації юридичної особи - орендаря, права і обов'язки сторін діють в повному обсязі, згідно цього договору до припинення його дії.

Згідно з п.7.6 договору земельна ділянка має обмеження такого характеру: зміна цільового використання.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2007р. №572, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського округу Гончаренко Н.Ю., право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" автозаправної станції АЗС по пр. П'ятдесятиріччя ВЛКСМ, буд.32-б від ТОВ "Восток" перейшло до ТОВ "Спіка-К" (а.с.13- а.с.16, том 2), а у подальшому:

- на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2009р. №404, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського округу Салига Н.А., право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" автозаправної станції АЗС по пр. П'ятдесятиріччя ВЛКСМ, буд.32-б від ТОВ "Спіка-К"" перейшло до ВАТ "Рівненафтобаза" (а.с.19-а.с.22, том 2).

- на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2012р. №680, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В., право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" автозаправної станції АЗС по пр. П'ятдесятиріччя ВЛКСМ, буд.32-Б від ПАТ "Рівненафтобаза" перейшло до ТОВ "НТЕМА-ПЛЮС" (а.с. 24-а.с.27, том 2).

- на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2012 №3843, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1"автозаправної станції АЗС по пр. П'ятдесятиріччя ВЛКСМ, буд.32-Б від ПАТ "Рівненафтобаза" перейшло до ПАТ "Концерн Галнафтогаз" ( а.с.29-а.с.32, том 2).

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.05.2014 право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" по проспекту П'ятдесятиріччя ВЛКСМ, буд. 32-Б належить ПАТ "Концерн Галнафтогаз" (а.с.46-а.с.48, том 1). Зазначене підтверджується актом обстеження земельної ділянки по проспекту 50-річчя ВЛКСМ 32-Б, відповідно до якого головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок департаменту земельних відносин Харківської міської ради 15.04.2014р. встановлено, що земельна ділянка площею 0,1287 га по просп. 50-річчя ВЛКСМ 32-Б використовується ПАТ «Концерн Галнафтогаз» для експлуатації та обслуговування АЗС з магазином по продажу автозапчастин. (а.с. 28 т.1)

В матеріалах справи також міститься лист ТОВ «Восток» №15-02 від 2010р., адресований Харківській міській раді, з якого вбачається, що ТОВ «Восток» повідомляє раду щодо продажу належного йому на праві власності нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці по проспекту 50-річчя ВЛКСМ 32-Б у м. Харкові, іншій юридичній особі, та, з урахуванням приписів ст. 120 Земельного кодексу України, просить здійснити вилучення земельної ділянки за вказаною адресою із користування ТОВ «Восток» та винести на наступній сесії органу місцевого самоврядування рішення щодо передачі вищезгаданої земельної ділянки її реальному користувачу. (а.с. 156 т.1).

Намагання ТОВ «Восток» відмовитись від права користування земельною ділянкою, якою фактично користується інша юридична особа, реалізуючи своє право власності на об'єкти нерухомого майна, що розташовані на цій ділянці, також підтверджено листом ТОВ «Восток» до Міського голови м. Харкова, в якому також зазначено, що ТОВ «Восток» не заперечує проти переоформлення земельної ділянки для обслуговування та експлуатації автозаправної станції з магазином супутніх товарів на нового власника нерухомості. (а.с. 46 т. 4).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що при обстеженні спірної земельної ділянки, було встановлено, що станом на 15.04.2014р. земельна ділянка площею 0,1287 га по просп. 50-річчя ВЛКСМ 32-Б використовується ПАТ «Концерн Галнафтогаз» для експлуатації та обслуговування АЗС з магазином по продажу автозапчастин. Та, посилаючись на ст. 377, 651, 783 ЦК України, ст. 120, 141 Земельного кодексу України, ст. 7, 13, 31, 32, 34 Закону України «Про оренду землі», вважає, що відповідач порушив умови договору оренди землі від 22.04.2004р., оскільки правовідносини за договором оренди землі від 22.04.2004р. між позивачем та відповідачем припинились, а тому є підстави для його розірвання. Позивачем також зазначено, що враховуючи, що згідно приписів ст.13 Конституції України, ст. 12. 80, 83 Земельного кодексу, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада є власником земель, які належить територіальній громаді міста, та розпорядником земель територіальної громади, а тому порушені її права та законні інтереси, оскільки позивач позбавлений права на укладання договору оренди землі з фактичним власником нерухомого майна.

Позивач також зазначає, що у зв'язку зі зміною нормативно-грошової оцінки у 2013 році, збільшився розмір орендної плати за користування спірної земельної ділянки. А заперечуючи проти розірвання договору оренди землі та оспорюючи це право позивача, відповідач позбавляє також і територіальну громаду, в особі Харківської міської ради, як розпорядника коштами місцевого бюджету, права на отримання належної орендної плати, що також є порушенням прав та законних інтересів позивача.

Крім того, позивач також зазначає, що відповідно до рішення 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 19.12.2012року №962/12 (зі змінами, згідно рішення 23 сесії Харківської міської ради від 17.04.2013р. №1103/13) ПАТ «Галнафтогаз» надано в оренду земельну ділянку по пр. 50-річчя ВЛКСМ, 32-б, площею 0,1287 га для експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го пускового комплексу стаціонарної АЗС з магазином по продажу автозапчастин. Спірний договір оренди землі, який укладений між Харківською міською радою та ТОВ «Восток» на час звернення з даним позовом не розірвано, що позбавляє позивача укласти договір оренди землі з фактичним землекористувачем.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилаючись на п. 4.5 договору, зазначає, що згідно умов спірного договору оренди землі, відсутні підстави для його розірвання, у зв'язку з переходом права власності до іншої юридичної особи на нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці.

Крім того, він також посилаючись на ст. 651 ЦК України зазначає, що не порушує істотних умов договору, на протязі дії договору сплачує орендну плату, визначену умовами даного договору, а тому підстави для його розірвання відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд Харківської області зазначив, що з огляду на предмет, підстави позову і обраного позивачем способу захисту права, у позивача відсутнє порушене право, що в свою чергу свідчить про відсутність у останнього підстав для розірвання спірного договору оренди землі.

Проте, з таким висновком не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», положення якої відповідно до ст.ст. 2, 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Право особи на справедливий судовий розгляд при визначенні її цивільних прав і обов'язків забезпечується і конкретизується у тому числі через право на судовий захист або доступ до суду та право на рівні процесуальні можливості сторін.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Право на судовий захист або доступ до суду кореспондує положення ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, яке є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини і громадянина захищаються судом, та ч. 2 ст. 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Конституційний суд України у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України зазначив про те, що положення даної статті, у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи і встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту своїх прав і свобод.

Вирішальним при оцінці ефективності засобу юридичного захисту, у тому числі і судового, є те, що на підставі звернення особи із відповідною скаргою про виправлення певної ситуації, суд здатний і має як найшвидше її виправити. Засіб є «ефективним», якщо його можна використати як для прискорення вирішення справи судом, так і для забезпечення скаржника адекватним відшкодуванням за затримки, які вже сталися.

Розірвання договору є юридичним фактом, що спрямований на припинення правовідносин між його сторонами. За загальним правилом розірвання договору здійснюється за згодою сторін або на вимогу однієї із його сторін, у разі неналежного виконання своїх обов`язків щодо виконання умов договору іншою. Кожен договір має свою специфіку щодо підстав його розірвання. Не становить виключення й договір оренди земельної ділянки.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. Також, на вимогу однієї із сторін, договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Договір оренди земельної ділянки підлягає припиненню за наявності підстав, перелічених у ст. 141 ЗК України та статтях 31, 32 Закону України "Про оренду землі". Такими підставами можуть бути:

1) закінчення строку, на який було укладено договір;

2) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

3) смерть фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови зазначених у Законі України "Про оренду землі" осіб від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

4) ліквідація юридичної особи-орендаря;

5) одержання орендарем земельної ділянки у власність у порядку, передбаченому ЗК України;

6) примусовий викуп (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, встановленому законами України;

7) розірвання договору оренди земельної ділянки за взаємною згодою сторін або у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 Закону України "Про оренду землі" та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Якщо орендар не почав використовувати земельну ділянку відповідно до умов укладеного договору або будує архітектурну форму іншу, ніж зазначено в договорі оренди, це може бути причиною розірвання договору з підстав істотного порушення договору, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення мети договору.

Отже, колегія суддів вважає, що зі змісту наведеного, вбачається, що законодавець передбачив припинення зобов'язань за договором оренди землі, (у разі наявності підстав для його припинення) шляхом розірвання вказаного договору. Обраний позивачем у даній справі спосіб захисту права шляхом розірвання договору оренди землі при наявності підстав для припинення зобов'язань за цим договором, на думку колегії суддів, повністю відповідає приписам чинного законодавства та є адекватним у розумінні статей 15, 16 ЦК України.

Статтею 13 Конституції України (Основний Закон) закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Пунктом 1 статті 12 Земельного кодексу України визначено, що серед повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Розпорядження землями відповідних територіальних громад відбувається шляхом передачі земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок комунальної власності із користування, зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, не пов'язаних із їх вилученням та передано у власність або надання в користування.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України, рішення органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту і власність або у користування втілює волевиявлення власника землі і реалізується у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості.

Як зазначалось вище, рішенням 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 19.12.2012року №962/12 (зі змінами, згідно рішення 23 сесії Харківської міської ради від 17.04.2013р. №1103/13) ПАТ «Галнафтогаз» надано в оренду земельну ділянку по пр. 50-річчя ВЛКСМ, 32-б, площею 0,1287 га для експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го пускового комплексу стаціонарної АЗС з магазином по продажу автозапчастин. Спірний договір оренди землі, який укладений між Харківською міською радою та ТОВ «Восток» на час звернення з даним позовом не розірвано, що позбавляє позивача укласти договір оренди землі з фактичним землекористувачем.

Отже, колегія суддів вважає, що захищаючи своє порушене право, шляхом звернення до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, позивач, як розпорядник земель відповідної територіальної громади, позбавлений можливості реалізувати прийняте ним на сесії Харківської міської ради рішення щодо надання в оренду спірну земельну ділянку фактичному користувачу, зокрема, укласти з ним договір оренди земельної ділянки для впорядкування належних земельних правовідносин.

Враховуючи, що умовами спірного договору однією з підстав припинення договору оренди передбачено його розірвання у встановленому законом порядку, а у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди, сторони не позбавлені права захищати свої права в судовому порядку, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку, міська рада може ініціювати питання про розірвання договору оренди земельної ділянки з попереднім власником в судовому порядку.

Досліджуючи обставини розірвання спірного договору оренди землі, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України від 06.10.1998р. № 161-XIV «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», у вирішенні спорів щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку, відповідність нерухомого майна, розміщеного на відповідних земельних ділянках, ознакам житлового будинку (будівлі, споруди), здійснення державної реєстрації права власності особи, яка придбала відповідне нерухоме майно, з урахуванням положень статей 331, 376 ЦК України, статей 116, 123, 124, 126 ЗК України.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв'язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень". Таке оформлення здійснюється з урахуванням законодавчих приписів, зазначених в абзацах другому-п'ятому підпункту 2.12 пункту 2 цієї постанови, і положень постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 № 439 "Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку".

У пункті 2.11 цієї постанови також вказано, що у застосуванні положень статей 377 ЦК України та 120 ЗК України щодо переходу права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права на розташований на ній житловий будинок, будівлю, споруду господарським судам слід враховувати, що положення відповідних статей обох кодексів мають один і той же предмет регулювання, а тому підлягають застосуванню в сукупності.

Однією з підстав позову про розірвання договорі оренди землі, позивач зазначає про перехід права власності на нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці.

Як підтверджено матеріалами справи, з лютого 2007 року ТОВ «Восток» не є фактичним користувачем спірної земельної ділянки внаслідок відчуження нерухомого майна, що на ній розташовано іншій юридичній особі (договір купівлі-продажу АЗС між ТОВ «Восток» та ТОВ «Спіка-К» від 06.02.2007р.). В подальшому, будівля АЗС, що розташована на спірній земельній ділянці, переходила у власність на підставі договорів купівлі-продажу до ВАТ "Рівненафтобаза", ТОВ "НТЕМА-ПЛЮС", а згодом до ПАТ "Концерн Галнафтогаз" (третя особа у даній справі).

Тож, відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Проте, необхідно зазначити, що названі статті встановлюють загальні підстави розірвання договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 24.12.2010р. №21-59а-10, перевагу мають спеціальні норми, які регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин - ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Ст. 120 Земельного кодексу України також встановлює, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до положень ст.31 Закону України "Про оренду землі", набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій інший особою земельній ділянці є підставою для припинення договору оренди землі.

Частиною 3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено такий спосіб припинення договору оренди землі як його дострокове розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

Як зазначалось раніше, відповідач у 2010 році звертався до Харківської міської ради з листом, в якому висловлено прохання ТОВ «Восток» вилучити земельну ділянку, що розташована по проспекту 50-річчя ВЛКСМ 32-Б у м. Харкові, у зв'язку з продажем нерухомого майна, що на ній розташоване іншій юридичній особі. Вказаний лист міститься в матеріалах справи у незасвідченій копії (а.с. 156, т.1), та не може вважатись належним доказом у розумінні ст. 36 ГПК України.

Приймаючи постанову у даній справі, Вищий господарський суд України, зазначив, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи не надано належної правової оцінки вказаному листу. Як вбачається з рішення суду першої інстанції, яке є предметом перегляду у даному апеляційному провадженні, судом першої інстанції при розгляді справи в порядку нового розгляду також не надано належної правової оцінки вказаному листу. Під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, представником позивача надано суду належним чином засвідчену копію листа ТОВ «Восток» до Харківської міської ради аналогічного змісту, в якому зазначено, що ТОВ «Восток», посилаючись на ст. 120 Земельного кодексу України, не заперечує проти переоформлення земельної ділянки, що розташована по проспекту 50-річчя ВЛКСМ 32-Б у м. Харкові, для обслуговування та експлуатації автозаправної станції з магазином супутніх товарів на нового власника нерухомості. (а.с. 46 т. 4). Вказаний лист отриманий Департаментом діловодства Харківської міської ради 15.02.2010р. за вх. №2696/0/3-10, про що є відповідна відмітка на нижньому правому куті документа.

Враховуючи, що лист наданий позивачем до суду апеляційної інстанції фактично підтверджує обставини справи, які встановлювались судом першої інстанції при первісному розгляді справи, однак, має лише правильну процесуальну форму (належним чином засвідчена копія, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 28.04.2015р.), колегія суддів приймає його як належний доказ, у розумінні ст. 36 ГПК України, наявності згоди відповідача на вилучення та переоформлення спірної земельної ділянки на фактичного землекористувача, у зв'язку з відчуженням нерухомого майна, що на ній розташоване, та вважає твердження ТОВ «Восток» щодо відсутності такої згоди, такими, що суперечать матеріалам справи.

До того ж, на думку колегії суддів, неприйняття таких доказів судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи призвело б до неповного з`ясування всіх обставин справи та дослідження доказів по справі, в межах повноважень наданих суду апеляційної інстанції статтею 101 ГПК України.

Виходячи із наведеного, у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу, - права власності або права користування. Фактичне користування земельною ділянкою та зведеною на ній будівлею здійснює її новий власник, а законодавством передбачена можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

З наведеного вбачається, що неможливо здійснити в інший спосіб перехід права користування земельної ділянки за договором оренди, аніж розірвати попередній договір та укласти новий, враховуючи наявність спору між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 20.08.2013 у справі №18/5005/12936/2011.

(Останнім абзацом частини 2 статті 82 ГПК України передбачено обов'язок суду враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 - 16 цього Кодексу.)

Отже, у зв'язку з тим, що фактичне користування земельною ділянкою та зведеною на ній будівлею здійснює її новий власник, попередній землекористувач - відповідач добровільно відмовився від права користування зазначеною земельною ділянкою, а законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для розірвання спірного договору оренди.

Як зазначалось, відповідач, посилаючись на ст. 651 ЦК України зазначає, що не порушує істотних умов договору, на протязі дії договору сплачує орендну плату, визначену умовами даного договору.

Як зазначалось, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Відповідно, якщо дія договору оренди земельної ділянки буде припинена, підстави для нарахування орендної плати за земельну ділянку для попереднього власника об'єкта нерухомого майна не буде.

Як було встановлено раніше, припинення дії спірного договору оренди землі, інакше як його розірвання у встановленому законом порядку або за рішенням суду, з урахуванням обставин даної справи, неможливо, тому сплата орендної плати за спірним договором оренди землі це обов'язок орендаря, передбачений умовами договору, до припинення його дії.

До того ж, відповідно до угоди, укладеної між ТОВ «Спіка-К», ТОВ «Восток», ВАТ «Рівне- нафтобаза» про відшкодування орендної плати за землю від 05.03.2010 року ВАТ "Рівненафтобаза" з моменту набуття права власності на нерухоме майно і до переоформлення прав на земельну ділянку по пр. П'ятдесятиріччя ВЛКСМ, буд. 32-Б, ВАТ «Рівненафтобаза» зобов'язалося відшкодовувати ТОВ "Восток" витрати в розмірі фактичних витрат по сплаті сум орендної плати (договір оренди землі від 22.04.2004 № 7528/04) (а.с.12, том 2).

Відповідно до умов вказаної угоди та Актів наданих послуг до угоди про відшкодування орендної плати за землю від 05.03.2010 року, ВАТ «Рівненафтобаза» компенсувало ТОВ «Восток» в сумі 7621,64 грн., з яких 1270, 00 грн. - ПДВ.

При цьому, Вищий господарський суд України в своїй постанові від 02.12.2014 р. у даній справі звернув увагу на сплату відповідачем орендної плати за рахунок ВАТ «Рівненафтобаза», згідно умов вищенаведеної угоди, що може свідчити про приховану суборенду.

Відповідно до статті 8 закону України «Про оренду землі», Орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

За згодою сторін договір суборенди земельної ділянки посвідчується нотаріально.

Передача в суборенду земельних ділянок, на яких розташовані цілісні майнові комплекси підприємств, установ і організацій державної або комунальної власності, а також заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим, та їх структурних підрозділів, забороняється.

Орендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення на період дії договору оренди можуть обмінюватися належними їм правами користування земельними ділянками шляхом укладання між ними договорів суборенди відповідних ділянок, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази укладання договору суборенди спірної земельної ділянки між відповідачем та набувачем нерухомого майна, на умовах та згідно вимог наведеної статті, що на думку, колегії суддів ставить під сумнів твердження відповідача щодо здійснення ним орендної плати.

Згідно з частиною третьою статті 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Крім того, статтею 783 ЦК України, на яку також посилається позивач у позові, визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Вказаною статтею встановлюються наслідки використання наймачем речі всупереч умовам договору або не за призначенням. Отже, як було встановлено раніше, відповідачем було відчужено нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці. З пояснень наданих представником відповідача в суді апеляційної інстанції, вказаною земельною ділянкою він фактично не користується, оскільки ним було відчужено все нерухоме майно, що на ній розташоване. Враховуючи, що умовами спірного договору передбачено право користування земельною ділянкою саме відповідачем - для експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го пускового комплексу АЗС, та останній на момент звернення до суду з даним позовом фактично нею не користувався у зв'язку з продажем нерухомого майна, що на ній розташоване іншій юридичній особі, колегія суддів зазначає, що наймач (відповідач), в силу приписів ст. 783 ЦК України, є користувачем земельної ділянки всупереч договору та призначенню речі, що також є підставою для розірвання спірного договору оренди землі.

Крім того, відповідач, у якості доводів неправомірності позовних вимог, посилається на п. 4.5 спірного договору оренди, відповідно до якого, сторони погодили, що при переході права власності або права користування на будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці до іншої юридичної особи, а також при реорганізації юридичної особи - орендаря, права і обов'язки сторін діють в повному обсязі, згідно цього договору до припинення його дії.

Проте, слід зазначити, що пунктом 4.4 договору сторони погодили, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди можу бути розірваний за рішення суду, у разі невиконання стороною обов'язків, передбачених цим договором та законодавством України, у разі випадкового знищення та пошкодження об'єкта оренди, яке суттєво перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом та іншими законами України.

До того ж, пунктом п. 3.2.2 договору, одним із обов'язків орендаря є повідомлення орендодавця у 10-денний строк, зокрема, про перехід права власності на будівлі чи споруди, що на ній розташовані.

Пунктом 7.6 цього договору передбачено, що земельна ділянка має обмеження такого характеру: зміна цільового використання.

Як зазначалось, відповідачу спірна земельна ділянка надавалась в оренду на умовах експлуатації та обслуговування 1-го та 2-го пускового комплексу стаціонарної АЗС з магазином по продажу автозапчастин. А тому, відчужуючи об'єкти нерухомого майна, що розташовані на спірній земельній ділянці, відповідач фактично припинив свою господарську діяльність на її території, та не повідомив про це орендаря, у встановленому договором порядку, чим порушив умови спірного договору оренди землі.

Верховний Суд України у своїй постанові від 12.02.2014 року по справі № 6-166цс13, предметом якої був спір про розірвання договору оренди землі, дійшов до висновку, про те, що виходячи зі змісту статей 24 та 25 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-ХІV) припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам функцій з її обробітку й оплати орендної плати орендодавцю, виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки за ст. 32 Закону № 161-ХІV.

Крім того, слід зазначити, що спірний договір оренди землі укладено у 2004 році. Сторонами у договорі узгоджувались його умови, у відповідності до приписів законодавства, що діяло на той час. Нормами земельного законодавства, на той час, не було закріплено такої підстави припинення договору оренди землі як перехід права власності на нерухоме майно, що на ній розташоване. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009 року №1702 було внесено зміни до Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України, доповнивши їх статтями 377, 120, відповідно.

В силу приписів статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

З наведеного вбачається, що обов'язок сторони за договором має виконуватись як в силу умов договору, які не суперечать вимогам законодавства, так і в силу актів цивільного законодавства, які стосуються спірних правовідносин та встановлюють конкретні обов'язки сторін.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки та відсутності порушеного права позивача щодо звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі ст.ст. 4, 43 ГПК України судове рішення є законним та обґрунтованим лише у випадку всебічного повного та об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

При цьому, згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на приписи статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також, інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. у даній справі, та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог, з підстав наведених в мотивувальній частині даної постанови.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до приписів статті 49 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про покладення витрат по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п. 2, ст. 103, п.1-4 ч.1 ст.104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Концерн Галнафтогаз», м. Львів задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2015р. по справі 922/1925/14 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Розірвати договір оренди землі, зареєстрований у Харківській філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету по земельних ресурсах» в книзі записі державної реєстрації договорів оренди землі (книзі №4) 22.04.2004р. під №7528/04.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» (, адреса: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 11) на користь Харківської міської ради (, адреса: 61200, майдан Конституції, 7, м. Харків) 1218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять грн., 00 коп.) судового збору за подання позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» (, адреса: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 11) на користь Харківської міської ради (, адреса: 61200, майдан Конституції, 7, м. Харків) 609,00 грн. (шістьсот дев`ять грн., 00 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 12.05.2015р.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.А. Пуль