ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2015 р.Справа № 922/2568/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Люмієль", м. Харків
до Публічного АТ "Банку "Фінанси та Кредит" в особі "Слобожанського регіонального департаменту АТ "Банк "Фінанси та кредит", м. Харків
пророзірвання договору та повернення грошових коштів в сумі 1111596,86 грн.
за участю представників:

позивача - Білоброва Г.Є., директор, Черваньов А.Г., довіреність від 24.03.15 р.,

відповідача - Мизиненко І.О., довіреність від 03.12.14 р.,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Люмієль" звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд розірвати договір на розрахунково-касове обслуговування №20487, який було укладено 10.11.14р. з Слобожанським регіональним департаментом ПАТ "Банк" Фінанси та Кредит" АТ «Банку «Фінанси та Кредит»; спонукати банк до розірвання договору; повернути позивачу грошові кошти в сумі 1111596,86 грн. шляхом їх перерахування на поточний рахунок №1699, відкритий у Харківському ГРК ПАТ КБ «ПриватБанк» в м. Харкові, код банку 14360570, МФО 351533. Судові витрати просить покласти на відповідача.

30.04.15р. представник позивача надав супровідний лист з документами для долучення їх до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

30.04.15р. представник відповідача надав клопотання в якому просить суд надати відповідачу час для ознайомлення з матеріалами справи для чого відкласти розгляд справи.

Представник позивача в судовому засіданні 30.04.15р. заперечував проти клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки вважає, що банк готується до процедури ліквідації, у зв'язку з чим намагається затягнути вирішення справи з невиконання своїх зобов'язань. Підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.04.15р. підтримав своє клопотання про відкладення розгляду справи. Заперечував проти позову в повному обсязі.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, відмовляє в його задоволенні у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: 1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; 1-1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 2) неподання витребуваних доказів; 3) необхідність витребування нових доказів; 4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; 5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Відповідач посилається на неможливість своєчасно подати заперечення на позовну заяву, однак суд зазначає, що відповідачем ухвала суду про порушення провадження у даній справі отримана 27.04.2015р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а також, позивачем до подачі даного позову до суду було подано заяву про вжиття запобіжних заходів, під час розгляду якої позивачем було оголошено необхідність подання відповідного позову до суду.

Суд, також, зазначає, що згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Таким чином, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи є необґрунтованим і таким, що не відповідає принципу добросовісності в користуванні процесуальними правами, а отже у суду відсутні будь-які обставини, що унеможливлюють вирішення спору в даному судовому засіданні, але виходячи з принципу рівності всіх учасників судового процесу (ст.4-2 ГПК України), суд вважає за можливе надати представнику відповідача час для ознайомлення з матеріалами справи, тому оголошує перерву в судовому засіданні.

В судовому засіданні 30 квітня 2015 року була оголошена перерва до 30 квітня 2015 року до 12 години 15 хвилин.

Після перерви 30 квітня 2015 року представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Після перерви 30 квітня 2015 року представник відповідача заперечував проти позову.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 4 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, якщо юридичну особу представляє уповноважений нею відособлений підрозділ, територіальна підсудність спору визначається з урахуванням частин першої - третьої цієї статті залежно від місцезнаходження відособленого підрозділу.

Відповідно п. 20.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.11р. "Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам": територіальна підсудність справи за участю відособленого підрозділу юридичної особи визначається відповідно до вимог ст.15 ГПК України за місцем знаходження відособленого підрозділу, якому надано право здійснювати повноваження сторони від імені юридичної особи.

Господарським судам також слід враховувати, що оскільки відособлений підрозділ юридичної особи діє у межах наданих йому повноважень, то подання за місцем знаходження цього підрозділу правомірне лише тоді, коли спір випливає саме з його діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, спір, який виник між позивачем та відповідачем про розірвання договору на розрахунково-касове обслуговування №20487, який було укладено 10.11.14р. з Слобожанським регіональним департаментом ПАТ "Банк" Фінанси та Кредит" АТ "Банку "Фінанси та Кредит" безпосередньо випливає з діяльності відповідача.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

10.11.14р. між ТОВ "ЛЮМІЄЛЬ" та Слобожанським регіональним департаментом ПАТ "Банк" Фінанси та Кредит" АТ "Банку "Фінанси та Кредит" було укладено договір на розрахунково-касове обслуговування №20487.

Відповідно до п. 1.1. договору Банк відкриває Клієнту поточні рахунки: №1701 в гривнях; №1701 в доларах США; №1701 в євро; №1701 в російських рублях та зобов'язується здійснювати його (їх) розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку відповідно до Тарифів Банку на розрахунково-касове обслуговування Рахунків (надалі "Тарифи") в порядку і на умовах, визначених Договором.

Пунктами 2.1., 2.2. договору передбачено, що Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Рахунків в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами. Списання Банком грошових коштів з Рахунків здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до пунктів 3.3.1.-3.3.4. договору відкрити Клієнту Рахунки на підставі документів, поданих ним згідно з чинним законодавством України, в тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України; вести комплексне розрахунково-касове обслуговування Рахунків та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюється на підставі окремих договорів, укладених між Банком і Клієнтом; здійснювати розрахунково-касове обслуговування Рахунків у визначений внутрішніми документами Банка робочий час крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів; забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на Рахунки.

Так, позивачем було подано до Банку наступні платіжні доручення: №2 від 22.01.15р. на переказ коштів в сумі 919000 грн.; №3 від 26.01.2015 року на переказ коштів в сумі 304670 грн., які не були виконані відповідачем згідно умов договору.

11.03.15 року позивачем було надано відповідачу заяву за вих. №11/03-15, яку було уточнено 12.03.15р., про закриття банківського рахунку, у зв`язку з порушенням банком своїх зобов`язань, прав позивача та неможливістю користуватись власними грошовими коштами згідно підписаного сторонами договору, та просив відповідача залишок коштів в сумі 1111596,86 грн. перерахувати на рахунок №1699, відкритий у Харківській філії ПАТ КБ "ПриватБанк" в м. Харкові, код банку 351533.

Дана заява також була залишена відповідачем без виконання, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Укладений між сторонами договір №20487 від 10.11.14р. на розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку.

Приписами ст. 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком; банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами; банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3 ст. 1068 ЦК України).

Положеннями статті 1071 Цивільного кодексу України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Відповідно до ч. 3 ст. 1075 ЦК України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Таким чином, звернення позивача до банку із заявою про розірвання договору банківського рахунку та закриття рахунку - це беззаперечне право клієнта, засноване на законі. З вищезазначеним правом клієнта кореспондується обов'язок банку видати клієнтові залишок коштів на рахунку або перерахувати кошти на інший рахунок.

Розірвання договору банківського рахунку тягне за собою закриття рахунку. Банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком [з виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо]. Датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день. Якщо на поточному рахунку власника немає залишку коштів, а заява подана в операційний час банку, то датою закриття поточного рахунку є день отримання банком цієї заяви. (п. 20.6 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12.11. 2003 р. N 492).

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Зважаючи на те, що відповідач не спростував наведені позивачем доводи, не надав докази виконання своїх зобов'язань за договором, а також не надав обгрунтованих доводів щодо неможливості виконання своїх зобов'язань суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, суд визнає позовні вимоги позивача в частині розірвання договору №20487 від 10.11.14р. на розрахунково-касове обслуговування та повернення позивачу грошових коштів в сумі 1111596,86 грн. шляхом їх перерахування на поточний рахунок №1699, відкритий у Харківському ГРК ПАТ КБ "ПриватБанк" в місті Харкові (код банку 14360570, МФО 351533) обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 28.01.15р. по справі №904/6931/14; Постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.03.15р. по справі №904/7237/14; Постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.02.15р. по справі №904/6155/14.

В частині позовних вимог щодо спонукання банку до розірвання договору - слід відмовити, оскільки договір розірвано в судовому порядку.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 509, 526, 625, 1066, 1067, 1068, 1074, 1075 Цивільного кодексу України; ст.ст. 334 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Розірвати договір №20487 на розрахунково-касове обслуговування, який було укладено 10.11.14р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Люмієль" та Слобожанським регіональним департаментом ПАТ "Банк" Фінанси та Кредит" АТ "Банку "Фінанси та Кредит".

АТ "Банк "Фінанси та Кредит" (м. Київ, вул. Артема, 60, Код ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Люмієль" (61032, Харківська область, м. Харків, селище Плиткове, буд. 13, ) грошові кошти в сумі 1111596,86 грн. шляхом їх перерахування на поточний рахунок №1699, відкритий у Харківському ГРК ПАТ КБ "ПриватБанк" в м. Харкові, код банку 14360570, МФО 351533.

Стягнути з АТ "Банк "Фінанси та Кредит" (м. Київ, вул. Артема, 60, Код ) на користь ТОВ "ЛЮМІЄЛЬ" (61032, Харківська область, м. Харків, селище Плиткове, буд 13, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 3045,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог щодо спонукання банку до розірвання договору - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.04.2015 р.

Суддя Л.В. Шарко