П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Барбари В.П.,

суддів: Берднік І.С., Гуля В.С., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,

Колесника П.І., Потильчака О.І., Шицького І.Б., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяви Державного агентства резерву України, заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 4 грудня 2014 року у справі № 35/420-32/470 за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного агентства резерву України до публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» (далі - ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського») про зобов'язання повернути до державного мобілізаційного резерву цінності та стягнення штрафних санкцій,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року до Верховного Суду України звернулося Державне агентство резерву України із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 4 грудня 2014 року у справі № 35/420-32/470 із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), в якій просило скасувати зазначену постанову, а справу направити на новий розгляд.

Підставою для перегляду постанови заявник вважає неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статей 70, 71, 76, 83 Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР), статей 268, 525, 526, 936, 942, 949, пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 14, 18 Закону України «Про державний матеріальний резерв», постанови Верховної Ради України від 20 лютого 1996 року № 57/96.

На обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого, на думку Державного агентства резерву України, ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах, заявником надано копії постанов Вищого господарського суду України від 3 квітня 2014 року у справі № 921/281/13-г/10, від 26 травня 2010 року у справі № 1/637-15/10-Т, від 5 серпня 2013 року у справі № 5011-50/3070-45/386-2012, від 20 листопада 2013 року у справі № 45/39, від 29 січня 2015 року у справі № 921/1240/13-г/10, від 7 грудня 2011 року у справі № 45/467т-46/369, в яких суд касаційної інстанції по-іншому, ніж у справі № 35/420-32/470, застосував норми матеріального права.

У березні 2015 року до Верховного Суду України звернувся заступник Генерального прокурора України із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 4 грудня 2014 року у справі № 35/420-32/470 із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 ГПК України, в якій просив скасувати зазначену постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою для перегляду постанови заявник вважає неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статей 71, 83 ЦК УРСР, статті 268 ЦК України, статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв».

На обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого, на думку заступника Генерального прокурора України, ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах, заявником надано копії постанов Вищого господарського суду України від 24 червня 2008 року у справі № 16/3504, від 26 травня 2010 року у справі № 1/637-15/10-Т, від 15 квітня 2010 року у справі № 9/35-09, в яких суд касаційної інстанції по-іншому, ніж у справі № 35/420-32/470, застосував норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, Генеральної прокуратури України, перевіривши наведені заявниками обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява Державного агентства резерву України підлягає задоволенню, а заява заступника Генерального прокурора України -частковому задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що на відповідальному зберіганні відкритого акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського», правонаступником якого є ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського», знаходилися матеріальні цінності мобілізаційного резерву, що є державною власністю і перебувають в оперативному управлінні Державного комітету України з державного матеріального резерву (правонаступник - Державне агентство резерву України), що підтверджується річними звітами за формою р-12 за 2003 рік і номенклатурою накопичення, затвердженою Міністерством чорної металургії СРСР від 10 жовтня 1990 року № 236.

Також суди установили, що за наслідками проведеної Державним агентством з управління державним матеріальним резервом контрольної перевірки наявності матеріальних цінностей, які знаходяться на відповідальному зберіганні у відповідача, 27 жовтня 2000 року складено акт перевірки, яким установлено самовільне використання відповідачем у період 1993 - 1994 рр. для потреб поточного виробництва спірних матеріальних цінностей. Водночас аналогічну перевірку було проведено у грудні 2000 року, про що складено акт від 13 грудня 2000 року № 22-01/103, яким також підтверджено факт самовільного використання спірних матеріальних цінностей.

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога заступника прокурора Дніпропетровської області, заявлена в інтересах держави в особі Державного агентства резерву України, про зобов'язання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» повернути до державного резерву України відсутні матеріальні цінності мобілізаційного резерву, які перебували на відповідальному зберіганні відповідача.

Вищий господарський суд України, приймаючи постанову від 4 грудня 2014 року, якою постанову Київського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2014 року та рішення господарського суду м. Києва від 28 травня 2014 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути до державного резерву матеріальні цінності та відмовлено у задоволенні цих вимог, дійшов висновку про пропуск строку позовної давності, у межах якого позивач міг звернутися до суду за захистом порушеного права.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

За змістом статті 83 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги державних організацій про повернення державного майна із незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних і громадських організацій або громадян; у випадках, встановлених законодавством, і на інші вимоги.

На час прийняття відповідачем на зберігання матеріальних цінностей державного резерву та на час вчинення відповідачем зазначеного правопорушення відносини держави зі зберігачем державного резерву регулювалися Положенням про державний матеріальний резерв, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 1992 року № 280-05 (далі - Положення від 27 травня 1992 року № 280-05).

Пунктом 49 Положення від 27 травня 1992 року № 280-05 передбачено, що на майнові вимоги Держкомрезерву України та його підприємств про повернення їм заборгованості, яка виникла із операцій з матеріальними цінностями держрезерву (поставка, зберігання, відпуск, переміщення, перевезення всіма видами транспорту), загальні та скорочені строки пред'явлення претензій та позовної давності не поширюються.

Указом Президента України «Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України» від 14 листопада 1995 року № 1039/95 установлено, що підприємства, установи, організації всіх форм власності в разі зміни форми власності, власника, організаційної форми підприємницької діяльності чи підпорядкованості виконують раніше визначені їм мобілізаційні завдання, у тому числі щодо створення та збереження мобілізаційних потужностей, а також спеціальних формувань та мобілізаційних резервів, матеріальних і продовольчих ресурсів, страхового фонду документації.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.4 статуту ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» - це товариство, створене відповідно до наказу Фонду державного майна України від 30 грудня 1996 року № 90-АТ шляхом перетворення Дніпровського державного металургійного комбінату ім. Ф.Е. Дзержинського у відкрите акціонерне товариство. ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» є повним правонаступником всіх прав та обов'язків відкритого акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського».

Отже, відповідач як правонаступник відкритого акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського», яке отримало завдання щодо зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, зобов'язаний зберігати ці матеріальні цінності до моменту зняття з нього в установленому порядку мобілізаційного завдання, а відтак - і несе повну матеріальну відповідальність за зобов'язаннями перед Державним агентством резерву України незалежно від строків позовної давності, визначених цивільним законодавством.

Також слід зазначити, що правовідносини із розміщення, зберігання, відпуску матеріальних цінностей із державного резерву та обов'язок повернення таких цінностей за своїм змістовим наповненням і характером - це правовідносини з віндикації державного майна, особливістю правового регулювання яких є те, що на повернення такого майна позовна давність не поширюється.

Наведений висновок підтверджується і нормами чинного законодавства, а саме положеннями статті 268 ЦК України, відповідно до якої позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв», а також положеннями цього Закону, який визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву і регулює відносини в цій сфері.

Відсутність безпосередньої вказівки на це у чинному та той час законодавстві (з моменту втрати чинності Положення від 27 травня 1992 року № 280-05 до внесення змін до статті 268 ЦК України) жодним чином не змінює характеру спірних правовідносин, не впливає на їх зміст, а тому не може слугувати підставою для звільнення зберігача майна державного резерву від його обов'язку повернути таке майно на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин заява Державного агентства резерву України підлягає задоволенню, заява заступника Генерального прокурора України підлягає частковому задоволенню, а постанова Вищого господарського суду України від 4 грудня 2014 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» і керуючись статтями 11116, 11123-11125 Господарського процесуального кодексу України (у редакції до 28 березня 2015 року), Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву Державного агентства резерву України задовольнити.

Заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 4 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий В.П. Барбара

Судді:І.С. Берднік

В.С. Гуль

А.А. Ємець

Т.Є. Жайворонок

П.І. Колесник

О.І. Потильчак

І.Б. Шицький