ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015 р. Справа № 914/260/15

За позовом:Виробничо-комерційного підприємства «Явір-Інвест», с. Велика Калинівка Хмельницького району Хмельницької обл.;
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційна фірма «КОНО», м. Червоноград Львівської обл.;
про:про визнання відсутнім права та стягнення 227861,90 грн.
Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Айзенбарт А.І.
Представники сторін:
від позивача: Шевченко О.А. - представник (б/н від 13.01.2015р.);
від відповідача: Стадник А.Л. - представник (довіреність б/н від 06.02.2015р.).

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. За клопотанням відповідача здійснювався запис розгляду справи за допомогою програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

СУТЬ СПОРУ:

28.01.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Виробничо-комерційного підприємства «Явір-Інвест» (надалі - Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційна фірма «КОНО» (надалі - Відповідач) про спонукання до виконання умов договору та стягнення 227861,90 грн.

Ухвалою суду від 29.01.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 12.02.2015р.

12.02.2015р. на підставі клопотання позивача суд зупинив провадження у справі до вирішення по суті справи № 19/5025/918/12 за заявою ВКП «Явір-Інвест» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. у справі за позовом ТОВ ПКФ «Коно» до ВКП «Явір-Інвест» про стягнення 5544020,51 грн. та зустрічним позовом ВКП «Явір-Інвест» до ТОВ ПКФ «Коно» про стягнення 5552573,34 грн.

На підставі клопотання позивача №17/03/1 від 17.03.2015р., у зв'язку з усуненням обставин які слугували підставою для зупинення провадження, ухвалою від 18.03.2015р. суд поновив провадження у справі, її розгляд призначив на 30.03.2015р.

30.03.2015р. позивачем подано заяву про зміну предмету позову в якій він просить суд визнати припиненим зобов'язання ВКП «Явір-Інвест» перед ТОВ ПКФ «Коно» у розмірі 1888998,90 грн. за укладеним між ними Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, визнати відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» право на стягнення з ВКП «Явір-Інвест» боргу в сумі 1661137,66 грн. за поставлений товар згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., визнати відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» право на нарахування ВКП «Явір-Інвест» штрафних санкцій відповідно до додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. до договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., якою передбачена двостороння відповідальність в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості та 3% річних, стягнути з ТОВ ПКФ «Коно» на користь ВКП «Явір-Інвест» надмірно сплачені кошти в сумі 227861,90 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 30.03.2015р. заяву позивача про зміну предмету позову прийнято до розгляду, а сам розгляд справи відкладено на 17.04.2015р. Крім цього, в судовому засіданні 30.03.2015р. суд відмовив позивачу в задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, про що виніс відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 17.04.2015р. суд перейшов до розгляду справи по суті, заслухав доводи представників позивача та відповідача, на підставі клопотання позивача продовжив строк розгляду справи на 15 днів і сам розгляд справи відклав (з урахуванням ухвали від 22.04.2015р. про виправлення описки) на 14.05.2014р.

Представник позивача в судове засідання 14.05.2015р. з'явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити повністю з підстав зазначених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову.

В засіданні зазначив, що 22.08.2011р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір на поставку склопластикових труб та фасонних частин до них. За умовами цього Договору відповідачем було поставлено позивачу товару на загальну суму 18889989,09 грн. Станом на 25.01.2012р., позивач сплатив відповідачу 14118852,09 грн. в рахунок оплати за поставлений товар. 25.01.2012р. між сторонами укладено Договір про зарахування зустрічних вимог по Договору поставки №08/11 від 22.08.2012р. відповідно до якого проведено зарахування 1888998,90 грн. штрафних санкцій, які відповідач мав перед позивачем в рахунок часткового погашення боргу за поставлений товар в сумі 4771137,00 грн. Крім цього у вказаному договорі сторони визначили, що після його підписання відповідач є кредитором, а позивач боржником за поставлений товар в сумі 2882138,10 грн. На виконання укладеного 25.01.2012р. договору позивач повинен був перерахувати відповідачу 2882138,10 грн., але помилково перерахував 3110000,00 грн., тобто на 227861,90 грн. більше. В подальшому, як зазначає представник позивача, відповідач з невідомих причин звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій (справа №19/5025/918/12), чим фактично порушив умови Договору про зарахування зустрічних вимог. Враховуючи зазначене, позивач просить визнати припиненим зобов'язання позивача зі сплати боргу, визнати відсутнім у відповідача права на нарахування штрафних санкцій та стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти.

Крім цього, в судовому засіданні 14.05.2015р. позивач просив прийняти до розгляду заяву про уточнення позовних вимог №17/04-1 від 17.04.2015р., відповідно до якої змінюється пункт 2 прохальної частини позовної заяви (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) в якому він просить визнати відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» право на стягнення з ВКП «Явір-Інвест» боргу за поставлений товар згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р.

Вирішуючи питання про прийняття вказаної заяви, яка розцінюється судом як заява про зміну предмету позову, суд зазначає наступне.

Як вбачається з відмітки канцелярії господарського суду, заяву про уточнення позовних вимог представником позивача подано в суд 17.04.2015р. о 11.46 год. за вх.№15946/15. Разом з тим, як прослідковується з Протоколу судового засідання від 17.04.2015р. у справі №914/260/15, призначене на вказану дату судове засідання розпочалося о 11.00 год. та завершилося о 11.30 год. При цьому в судовому засіданні 17.04.2015р. суд перейшов до розгляду справи по суті, що відображено в протоколі. Таким чином, заяву про уточнення позовних вимог (про зміну предмету позову) позивачем подано в суд після початку розгляду справи по суті.

Водночас, за змістом ст. 22 ГПК України право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті.

Як зазначено в п.3.12 Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р.) заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи.

З огляду на викладене, суд залишає заяву позивача про уточнення позовних вимог №17/04-1 від 17.04.2015р. без розгляду.

Представник відповідача в судове засідання 14.05.2015р. з'явився, проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні повністю з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях до нього.

В засіданні зазначив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки правовідносини позивача та відповідача за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. розглядалися та оцінювалися господарськими судами у справі №19/5025/918/12. Суди у вказаній справі прийшли до висновку про наявність заборгованості позивача перед відповідачем і необхідність її стягнення. А тому задоволення позовних вимог про визнання відсутнім права відповідача на стягнення заборгованості та штрафних санкцій, по суті, матиме наслідком переоцінку рішення судів, які набрали законної сили, що є неприпустимим. Вимога про стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів у сумі 227861,90 грн. не підлягає також задоволенню, оскільки дана вимога розглядалася господарським судом Хмельницької області у справі №19/5025/918/12 відповідно до заяви від 21.10.2014р. Крім цього позивачем не доведено, що кошти, які позивач просить стягнути сплачувалися на виконання Договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. та Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., оскільки в платіжних дорученнях в графі «призначення платежу» не зазначено перерахування коштів на виконання цих договорів. Також, як наголошує представник відповідача, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Крім цього, в судовому засіданні 14.05.2015р. представником відповідача заявлено клопотання про залишення без розгляду заяви позивача про зміну предмету позову №24/03-1 від 24.03.2015р. подану ним в суд 30.03.2015р. Своє клопотання мотивує тим, що зміст ухвали суду від 12.02.2015р. свідчить про те, що суд перейшов до розгляду справи по суті у вказаний день. Відтак заяву про зміну предмету позову подано після початку розгляду справи по суті, що є підставою для залишення її без розгляду.

Розглянувши відповідне клопотання, суд не знаходить підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Як роз'яснив Пленум ВГСУ в Постанові №18 від 26.12.2011р. початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК), відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Як вже зазначалося, ухвалою суду від 29.01.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 12.02.2015р.

З протоколу судового засідання від 12.02.2015р. вбачається, що судом було роз'яснено представникам сторін їх права та обов'язки, представники позивача в засіданні позовні вимоги підтримали та подали клопотання про зупинення провадження у справі. Суд, розглянувши клопотання про зупинення провадження у справі, долучені до матеріалів справи документи, з'ясувавши думку представника відповідача з приводу даного клопотання (який не заперечив проти його задоволення) ухвалив провадження у справі №914/260/15 зупинити до вирішення справи №19/5025/918/12.

Таким чином, суд не перейшов 12.02.2015р. до розгляду справи по суті, оскільки при розгляді клопотання про зупинення провадження задоволив його.

Ухвалою від 18.03.2015р. суд поновив провадження у справі, її розгляд призначив на 30.03.2015р.

З протоколу судового засідання від 30.03.2015р. вбачається, що представник позивача в судове засідання з'явився та через канцелярію суду подав заяву про зміну предмета позову. Розглянувши заяву позивача про зміну предмету позову, суд ухвалив прийняти її до розгляду, оскільки така подана до початку розгляду справи по суті, не суперечить законодавству, не порушує чиїх-небудь прав та охоронюваних законом інтересів та до заяви долучено докази її направлення відповідачу. З п.4 протоколу вбачається, що представник відповідача попросив суд надати можливість для підготовки письмового відзиву на заяву позивача про зміну предмета позову. На підставі викладеного судом було відкладено розгляд справи на 17.04.2015р.

Таким чином, суд не перейшов 30.03.2015р. до розгляду справи по суті, оскільки при розгляді клопотання про прийняття заяви про зміну предмету позову задоволив його та відклав розгляд справи.

І лише з протоколу судового засідання від 17.04.2015р. вбачається, що після роз'яснення сторонам їх прав та обов'язків суд перейшов до розгляду справи по суті (п.2 протоколу).

З огляду на викладене, твердження представника відповідача про подання позивачем заяви про зміну предмета позову після початку розгляду справи по суті та необхідність залишити вказану заяву без розгляду не відповідає дійсності. Крім цього, суд наголошує на тому, що заяву позивача про зміну предмету позову було прийнято до розгляду ще 30.03.2015р., що вбачається як з протоколу судового засідання, так і з ухвали суду про відкладення розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.08.2011р. між позивачем та відповідачем укладено Договір поставки №08/11 (надалі - Договір), відповідно до п.1.1 котрого постачальник (відповідач) зобов'язується передати у власність покупцеві (позивачу) труби склопластикові та фасонні частини (фітінги) до них фірми «Superlit» (виробник Румунія) армовані типу GRP, категорії «Flowtite», визначені у п. 1.2 цього Договору (надалі іменується "товар"), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар. Для експлуатації в мокрих ґрунтах труби повинні бути виконані виключно із поліефірної смоли, армування із скловолокна типу Е, кварцового піску, додаткові наповнювачі - без карбонату кальцію (СаСОз) (а.с. 18-20).

У п.1.2 Договору сторони визначили, що повне найменування товару, його характеристики, ціна та загальна кількість, що підлягає поставці за цим Договором, визначаються специфікацією (надалі іменується «Специфікація»), що є додатком № 1 до цього Договору та є його невід'ємною частиною. Загальна довжина труб, що підлягають поставці за цим договором становить 3696 метрів.

Згідно з п.2.1 Договору товар поставляється партіями в наступні строки: перша партія - 1008 метрів труб та фасонні частини (фітінги) до них в строк до « 05» вересня 2011р.; друга партія - 1008 метрів труб та фасонні частини (фітінги) до них в строк до « 01» жовтня 2011р.; третя партія - 1692 метри труб та фасонні частини (фітінги) до них в строк до « 10» жовтня 2011р. Постачальник має право поставити товар в повному обсязі достроково (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 Договору загальна кількість товару за цим Договором, його повне найменування, характеристики, ціна визначається специфікацією №1. Щодо поставки кожної партії Товару відповідно до п.п.2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. цього Договору кількість товару та його повне найменування визначається окремими специфікаціями відповідно до ціни та характеристики товару, які зазначені в Специфікації №1. Зазначені специфікації після їх підписання є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п.п. 4.1, 4.3 Договору оплата за товар проводиться частинами по факту отримання товару. Протягом 2 (двох) робочих днів з моменту поставки товару Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику вартість відповідної поставки. Оплата проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 13.1 Договору та закінчується 31 грудня 2011р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (п.п. 9.1 ,9.2 договору) .

У пунктах 9.4, 9.5 Договору сторони передбачили, що якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Відповідно до п. 10.6 Договору додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їх печатками.

Господарськими судами у справі № 19/5025/918/12 за позовом ТОВ ПКФ «Коно» до ВКП «Явір-Інвест» про стягнення 5544020,51 грн. та зустрічним позовом ВКП «Явір-Інвест» до ТОВ ПКФ «Коно» про стягнення 5552573,34 грн. встановлено, та вказане не заперечувалося представниками сторін в судовому засіданні, що позивачем та відповідачем неодноразово підписувалися додаткові угоди до Договору поставки, якими змінювалися порядок оплати за поставлену продукцію, загальна довжина труб, що підлягає поставці, строки поставки, а також відповідальність сторін за несвоєчасну поставку товарів та несвоєчасну оплату коштів за поставлений товар.

Так, 25.10.2011р. між позивачем та відповідачем було підписано дві Додаткові угоди №8 до Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. зміст котрих різниться.

Відповідно до однієї Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. (а.с. 22) сторони погодились змінити пункт Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. та викласти його в наступній редакції: «п.6.3. У випадку порушення постачальником своїх зобов'язань щодо повної поставки товару у встановлені строки більше ніж на 10 календарних днів, він зобов'язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 10% від загальної ціни Договору (загальної вартості товару за Договором)» (п.1 Додаткової угоди).

Відповідно ж до другої Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. (а.с. 23) сторони погодились змінити пункт Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. та викласти його в наступній редакції: «п.6.3. У випадку порушення постачальником своїх зобов'язань щодо повної поставки товару у встановлені строки більше ніж на 10 календарних днів, він зобов'язується сплатити покупцю штраф у розмірі 20% від загальної ціни Договору (загальної вартості товару за Договором).»

«п.6.3. У разі несвоєчасної оплати або неповної оплати товару більше ніж на 10 календарних днів, покупець сплачує штраф постачальнику у розмірі 20% від загальної ціни Договору (загальної вартості товару за Договором» (п.1 Додаткової угоди).

Як встановлено судом дві Додаткові угоди №8 від 25.10.2011р. до Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. є чинними, в судовому порядку жодна з цих угод недійсною не визнавалася, а відтак суд бере їх до уваги при вирішенні даного спору.

На підставі матеріалів справи, зокрема, видаткових накладних (а.с. 166-204) та довідок про перерахування грошових коштів виданих ПАТ «Укрексімбанк» та ПАТ «Кредобанк» (а.с. 205-209) судом встановлено, що станом на 25.01.2012р., відповідачем було поставлено позивачу товару на загальну суму 18889989,09 грн., а позивачем сплачено відповідачу 14118852,09 грн. Відтак, заборгованість позивача перед відповідачем, станом на вказану дату, становила 4771137,00 грн., що не заперечується позивачем.

25.01.2012р. між позивачем та відповідачем підписано Договір про зарахування зустрічних вимог по Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. (надалі - Договір про зарахування вимог) відповідно до п.1.1 котрого постачальник та покупець, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, прийшли до угоди на підставі ст. 601 ЦК України про зустрічне виконання зобов'язань по укладеному між сторонами Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. (а.с. 24).

Відповідно до пунктів 2.1 та 3.1 Договору про зарахування вимог сторони визнали, що згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., укладеного між сторонами, постачальником було поставлено покупцю товар на загальну суму 18889989,07 грн. Станом на 01.01.2012р., покупець має перед постачальником заборгованість за поставлений товар в сумі 4771137,00 грн.

Як зазначено в Договорі про зарахування вимог згідно Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. постачальник за порушення своїх зобов'язань щодо строків поставки товару має заборгованість перед покупцем по сплаті штрафу в сумі 1888998,90 грн. (п.4.1). Згідно Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. постачальник за порушення своїх зобов'язань щодо строків поставки товару має заборгованість перед покупцем по сплаті штрафу в сумі 3777997,81 грн. (п.5.1). Згідно Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. покупець за порушення своїх зобов'язань щодо оплати товару має заборгованість перед постачальником в сумі 3777997,81 грн. (п.6.1).

В пунктах 7.1, 8.1 Договору про зарахування вимог сторони обумовили, що з моменту підписання цього Договору Додаткова угода №8 від 25.10.2011р., якою передбачена відповідальність сторін за порушення умов Договору в розмірі 20% від загальної ціни договору розривається та втрачає юридичну силу і сторони не є зобов'язаними по сплаті штрафних санкцій згідно пунктів 5.1 та 6.1 цього Договору. Зобов'язання сторін за п.3.1 та 4.1 цього Договору припиняються на суму 1888998,90 грн. шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги.

Відповідно до п.10.2 та 10.5 Договору про зарахування вимог цей договір після його підписання сторонами та скріплення печатками стає невід'ємною частиною Договору №11/08 від 22.08.2011р. та має силу додаткової угоди до нього. Він набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Разом з тим, як встановлено судом в серпні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-комерційна фірма «КОНО» звернулося в господарський суд Хмельницької області з позовом до виробничо-комерційного підприємства «Явір-Інвест» про стягнення (враховуючи заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.10.2012р. вх.№05-24/10053/12, від 20.06.2013р. вх. №05-22/6400/13, від 28.01.2014р. вх. № 05-08/210/14) на користь ТОВ «Промислово-комерційна фірма «КОНО» 5544020,51 грн., з яких 1661137,66 грн. боргу за поставлений товар, 104885,03 грн. 3% річних, 3777997,82 грн. штрафних санкцій, посилаючись на умови Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. та додаткові угоди до цього договору, зокрема, Додаткову угоду №8 від 25.10.2011р., якою передбачена відповідальність сторін за порушення умов Договору в розмірі 20% від загальної ціни договору.

Рішенням господарського суду Хмельницької області №19/5025/918/12 від 07.02.2014р. (залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.04.2014р.) у справі за позовом ТОВ ПКФ «Коно» до ВКП «Явір-Інвест» про стягнення 5544020,51 грн. та зустрічним позовом ВКП «Явір-Інвест» до ТОВ ПКФ «Коно» про стягнення 5552573,34 грн. позов ТОВ ПФК «Коно» задоволено частково, а саме: стягнуто з ВКП «Явір-Інвест» на користь ТОВ ПФК «Коно» 1661137,66 грн. боргу, 104748,61 грн. 3% річних, 1850857,78 грн. штрафу, 63492,59 грн. витрат на оплату судового збору. Зустрічний позов ВКП «Явір-Інвест» задоволено частково, а саме: стягнуто з ТОВ ПФК «Коно» 3701715,56 грн. штрафу та 48720,00 грн. витрат на оплату судового збору(а.с. 34-40).

Постановою Вищого господарського суду України №19/5025/918/12 від 23.07.2014р. рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 09.04.2014р. у частині стягнення з ТОВ ПКФ «КОНО» на користь ВКП «Явір-Інвест» 3701715,56 грн. штрафу змінено та зменшено суму штрафу з 3701715,56 грн. до 2000000,00 грн. (а.с. 47-49).

При цьому, як вбачається зі змісту рішень господарських судів у справі №19/5025/918/12 судами не досліджувався Договір про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р., оскільки такий не подавався жодною із сторін і відповідно, спір вирішувався без урахування умов вказаного договору.

В жовтні 2014р. ВКП «Явір-Інвест» подано в господарський суд Хмельницької області заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Хмельницької області №19/5025/918/12 від 07.02.2014р. (а.с. 79-82).

Як на нововиявлену обставину заявник покликався на Договір про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. про існування якого йому було невідомо під час розгляду по суті справи №19/5025/918/12, оскільки вказаний договір зі сторони заявника було підписано директором котрого було звільнено, а також через те, що вказаний договір було викрадено з офісних приміщень товариства і повернуто лише 03.09.2014р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області №19/5025/918/12 від 11.12.2014р. заяву ВКП «Явір-Інвест» про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. за нововиявленими обставинами задоволено. Рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. у справі №19/5025/918/12 скасовано, прийнято нове рішення, позов ТОВ ПКФ «КОНО» задоволено частково, стягнуто з ВКП «Явір-Інвест» на користь ТОВ ВКФ «КОНО» 10977,48 грн. - 3% річних, 127,47 грн. витрат на оплату судового збору. У зустрічному позові ВКП «Явір-Інвест» до ТОВ ВКФ «КОНО» про стягнення 5552573, 34 грн. штрафу - відмовлено(а.с. 83-100).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду №19/5025/918/12 від 27.02.2015р. рішення господарського суду Хмельницької області від 11.12.2014р. скасовано та у задоволенні заяви ВКП «Явір-Інвест» відмовлено (а.с. 130-133).

Як вбачається з постанови апеляційного суду, скасовуючи рішення місцевого суду, суд виходив з того, що Договір про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. за своєю правовою природою фактично є новим доказом, а не нововиявленою обставиною, який не був поданий останнім суду та про існування якого ВКП «Явір-Інвест» було відомо з дня його укладення і відповідно, на момент прийняття рішення від 07.02.2012р. у даній справі місцевим господарським судом.

Станом на момент розгляду даної справи, перегляд постанови Рівненського апеляційного господарського суду №19/5025/918/12 від 27.02.2015р. у Вищому господарському суді України не завершено.

Звертаючись із даним позовом позивач просить суд (з урахуванням заяви про зміну предмету позову), враховуючи умови укладеного Договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р., визнати припиненим зобов'язання ВКП «Явір-Інвест» перед ТОВ ПКФ «Коно» у розмірі 1888998,90 грн., визнати відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» право на стягнення з ВКП «Явір-Інвест» боргу в сумі 1661137,66 грн. за поставлений товар, визнати відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» право на нарахування ВКП «Явір-Інвест» штрафних санкцій відповідно до додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. до договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., якою передбачена двостороння відповідальність в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості та 3% річних, стягнути з ТОВ ПКФ «Коно» на користь ВКП «Явір-Інвест» надмірно сплачені кошти в сумі 227861,90 грн.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

За приписами ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, станом на 25.01.2012р., відповідачем згідно Договір поставки №08/11 від 22.08.2011р. було поставлено позивачу товару на загальну суму 18889989,09 грн. Разом з тим, господарським судом Хмельницької області в рішенні №19/5025/918/12 від 07.02.2014р. також було встановлено обставину, яка в силу положень ст. 35 ГПК України є преюдиціальною для даної справи, а саме те, що ТОВ ПКФ «Коно» прострочило виконання своїх договірних зобов'язань щодо поставки товару, оскільки відповідно до умов договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. (враховуючи додаткову угоду №4 від 05.10.2011р.) остання партія товару повинна була бути поставлена в строк до 05.11.2011р., натомість як свідчать видаткові накладні товар поставлявся у строк більше ніж 10 календарних днів після 05.11.2011р.

Також судом встановлено, що за поставлений товар позивачем сплачено відповідачу, станом на 25.01.2012р., 14118852,09 грн. Відтак, заборгованість позивача перед відповідачем, станом на вказану дату, становила 4771137,00 грн., що не заперечується позивачем.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 203 ГК України передбачено припинення господарського зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони. Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній (чи двосторонній) правочин, є волевиявленням суб'єкта (суб'єктів) правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. При цьому, в силу положень ст. 204 ЦК України, правочин про зарахування зустрічних вимог є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним, або якщо його недійсність прямо не встановлена законом.

Зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент; ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання. Крім цього, суд зазначає, що допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів, тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2012р. між позивачем та відповідачем підписано Договір про зарахування зустрічних вимог по Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. відповідно до умов якого сторони визнали наявність у сторін зустрічних грошових вимог, а саме: у відповідача є грошові вимоги до позивача в розмірі 4771137,00 грн. у зв'язку з заборгованістю за поставлений товар та вимоги щодо стягнення штрафу у розмірі 3777997,81 грн. за несвоєчасність здійснення оплати за поставлений товар (штраф, який обумовлено в Додатковій угоді №8 від 25.10.2011р. де передбачено відповідальність позивача у розмірі 20% від загальної вартості товару за договором). Водночас, у позивача наявними є грошові вимоги до відповідача у розмірі 1888998,90 грн. (що становить собою штраф за несвоєчасну поставку товару, який обумовлено в Додатковій угоді №8 від 25.10.2011р., де передбачено відповідальність відповідача у розмірі 10% від загальної вартості товару за договором) та вимоги у розмірі 3777997,81 грн. (що становить собою штраф за несвоєчасну поставку товару, який обумовлено в Додатковій угоді №8 від 25.10.2011р. де передбачено відповідальність відповідача у розмірі 20% від загальної вартості товару за договором).

За змістом пунктів 8.1 та 9.1 Договору про зарахування зустрічних вимог, сторони обумовили, що заборгованість позивача у розмірі 4771137,00 грн. припиняється на суму 1888998,90 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог і після підписання сторонами цього Договору відповідач залишається кредитором, а позивач боржником за поставлений товар в сумі 2882138,10 грн.

Суд бере до уваги той факт, що Договір про зарахування вимог від 25.01.2012р. є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнавався, а відтак його умови є обов'язковими для виконання сторонами та обов'язковими для врахування судом при вирішенні даного спору. Більше того, правомірність його укладення, а також його умов не ставилася під сумнів жодною із сторін протягом розгляду справи в суді.

З позовної заяви вбачається, що позивач відобразив в своєму бухгалтерському обліку операцію із зарахування зустрічних вимог лише 03.09.2014р., натомість відповідач, так і не відобразив цієї операції у своєму обліку.

На думку суду, несвоєчасне відображення позивачем та невідображення відповідачем у своїх бухгалтерських обліках операції із здійснення зарахування зустрічних вимог не має наслідком відсутність такого зарахування, оскільки як вже зазначалося, за змістом ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України, зарахування зустрічних однорідних вимог є правочином спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх відносин і вказані наслідки наступають з моменту волевиявленням суб'єкта (суб'єктів) цього правочину. В спорі, що розглядається волевиявлення сторін на зарахування зустрічних вимог було досягнуто 25.01.2012р., а тому саме з вказаного моменту наступають правові наслідки у вигляді припинення зобов'язання. Невідображення операції із зарахування зустрічних однорідних вимог у бухгалтерському обліку підприємства є порушенням ведення бухгалтерського обліку та податкової звітності і має наслідком лише передбачену чинним законодавством України відповідальність за таке порушення, а не відсутність факту зарахування вимог та припинення зобов'язань.

З огляду на викладене, враховуючи факт укладення Договору про зарахування вимог, з 25.01.2012р. припинилися зобов'язання позивача з оплати відповідачу заборгованості за поставлений товар на суму 1888998,90 грн. Судом встановлено, що в суму 1888998,90 грн. входить сума заборгованості позивача у розмірі 1661137,66 грн., яка заявлена відповідачем до стягнення у справі №19/5025/918/12. Враховуючи те, що такі дії порушують права та інтереси позивача, суд вважає, що позовні вимоги про визнання припиненим зобов'язання ВКП «Явір-Інвест» перед ТОВ ПКФ «Коно» у розмірі 1888998,90 грн. та визнання відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» права на стягнення з ВКП «Явір-Інвест» боргу в сумі 1661137,66 грн. за поставлений товар є обґрунтованими та підлягають до задоволення повністю.

Крім цього, як вбачається з Договору про зарахування вимог від 25.01.2012р., в ньому, окрім зарахування вимог на суму 1888998,90 грн., сторонами досягнуто згоди і щодо ряду інших питань, а саме: щодо питання чинності Додаткової угоди №8 від 25.10.2011р., де передбачено відповідальність позивача та відповідача у розмірі 20% від загальної вартості товару за договором, а також щодо порядку сплати заборгованості позивача, яка в нього залишилася перед відповідачем після зарахування зустрічних вимог.

За змістом п.7.1 Договору про зарахування вимог сторони обумовили, що з моменту підписання цього Договору Додаткова угода №8 від 25.10.2011р., якою передбачена відповідальність сторін за порушення умов Договору в розмірі 20% від загальної ціни договору розривається та втрачає юридичну силу і сторони не є зобов'язаними по сплаті вказаних штрафних санкцій.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України).

З огляду на викладене, з моменту розірвання Додаткова угода №8 від 25.10.2011р. у сторін вказаної угоди є відсутнім право на нарахування штрафних санкцій в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після підписання Договору про зарахування вимог ТОВ ПКФ «Коно», за відсутності для цього прав, відповідачем нараховуються і заявляються до стягнення в справі №19/5025/918/12 штрафні санкції у розмірі 20% від ціни договору за порушення строків оплати вартості товару.

Відтак, позовна вимога про визнання відсутнім у ТОВ ПКФ «Коно» права на нарахування ВКП «Явір-Інвест» штрафних санкцій відповідно до додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. до договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. є обґрунтованою, однак підлягає частковому задоволенню. Так, як вбачається з заяви про зміну предмету позову, позивач просить визнати відсутнім право на нарахування штрафних санкцій та 3% річних. Водночас Додаткова угода №8 від 25.10.2011р. не регулювала питання щодо нарахування 3% річних. А тому суд відмовляє в задоволенні вимоги цій частині.

Крім цього позивач просить суд стягнути з ТОВ ПКФ «Коно» на користь ВКП «Явір-Інвест» надмірно сплачені кошти в сумі 227861,90 грн.

З цього приводу суд зазначає слідуюче.

За змістом положень п.9.1 та 9.2 Договору про зарахування вимог сторони обумовили, що після підписання ними цього Договору постачальник є кредитором, а покупець боржником за поставлений товар в сумі 2882138,10 грн. Покупець зобов'язується погасити постачальнику наявну заборгованість в наступні строки та в наступних розмірах: до 10.02.2012р. - не менше ніж 1082138,10 грн.; до 10.03.2012р. - не менше ніж 950000,00 грн.; до 10.04.2012р. - 850000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що після підписання Договору про зарахування вимог позивачем було здійснено відповідачу три платежі на загальну суму 3110000,00 грн., а саме: 26.01.2012р. позивач сплатив 1300000,00 грн. із призначенням платежу «за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.»; 05.03.2012р. позивач сплатив 960000,00 грн. із призначенням платежу «за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.»; 27.03.2012р. позивач сплатив 850000,00 грн. із призначенням платежу «за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.» (а.с. 25-26).

Таким чином, судом встановлено, що сплачена позивачем сума на 227861,90 грн. (3110000,00-2882138,10) перевищує розмір заборгованості позивача згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., який було визначено в Договорі про зарахування зустрічних вимог.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Враховуючи встановлений факт надмірної сплати позивачем вартості товару за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р., а також те, що доказів повернення зазначеної суми відповідачем не надано, суд дійшов висновку щодо задоволення вимоги про стягнення з відповідача 227861,90 грн.

Заперечуючи щодо вказаної позовної вимоги відповідач зазначає, що вимога про стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога розглядалася господарським судом Хмельницької області у справі №19/5025/918/12 відповідно до заяви від 21.10.2014р. Крім цього позивачем не доведено, що кошти, які позивач просить стягнути сплачувалися на виконання Договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. та Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., оскільки в платіжних дорученнях в графі «призначення платежу» не зазначено перерахування коштів на виконання цих договорів.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що вимога про повернення коштів розглядалася господарським судом Хмельницької області у справі №19/5025/918/12, оскільки, як вбачається з рішення господарського суду від 07.02.2014р. предметом зустрічного позову ВКП «Явір-Інвест» було стягнення з ТОВ ПКФ «Коно» 5552573,34 грн. штрафних санкцій, передбачених Додатковими угодами №8 від 25.10.2011р. При розгляді справи по суті, позивачем не заявлялися вимоги про повернення надміру сплачених коштів. Позивач заявив вказані вимоги лише в заяві про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 07.02.2014р. за нововиявленими обставинами, проте, згідно Розділу ХІІІ ГПК України при перегляді рішення за нововиявленими обставинами, суд не розглядає вимоги стосовно яких не виносилося рішення, яке переглядається.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача, що позивачем не доведено, що кошти, які позивач просить стягнути сплачувалися на виконання Договору про зарахування зустрічних вимог від 25.01.2012р. та Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. Так, в призначенні платежу позивач зазначав: «за склопластикові труби згідно рах. 729 від 16.12.2011р.». Разом з тим, склопластикові труби виступають товаром, який постачався відповідачем на підставі Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р. Вказане дає підстави суду прийти до висновку, що кошти в розмірі 3110000,00 грн. позивач сплачував на виконання умов Договору поставки, а також Договору про зарахування зустрічних вимог, який регулював порядок сплати заборгованості. Більше того, представником відповідача не доведено наявність між сторонами інших договорів, які б могли свідчити про те, що позивач перераховував кошти на виконання цих договорів. Також з матеріалів справи вбачається, що сам відповідач зараховував поступлені кошти в рахунок оплати за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р.

Заперечуючи заявлені позовні вимоги, представник відповідача зазначає, що вони не підлягають до задоволення, оскільки правовідносини позивача та відповідача за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. розглядалися та оцінювалися господарськими судами у справі №19/5025/918/12. Суди у вказаній справі прийшли до висновку про наявність заборгованості позивача перед відповідачем і необхідність її стягнення. А тому задоволення позовних вимог про визнання відсутнім права відповідача на стягнення заборгованості та штрафних санкцій, по суті, матиме наслідком переоцінку рішення судів, які набрали законної сили, що є неприпустимим.

В даному випадку суд зазначає, що він жодним чином не здійснює переоцінку рішення судів у справі №19/5025/918/12, які набрали законної сили і не ставить під сумнів їх законність та обгрунтованість. Разом з тим наголошує на тому, що предмет та підстави позову у справі №19/5025/918/12 та в даній справі є різними, і при розгляді даної справи в межах заявленого предмету позову суд розглядає та оцінює відносини між сторонами за Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р., які виникли у зв'язку із укладенням Договору про зарахуванням зустрічних вимог від 25.01.2012р. і які не розглядалися господарськими судами у справі №19/5025/918/12.

Крім цього, представник відповідача наголошує на тому, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

З цього приводу суд зазначає слідуюче.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Разом з тим, суд також наголошує на тому, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.06.2013р. у справі №6-32цс13.

Крім цього, положеннями ст. 20 ГК України передбачено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

З врахуванням викладеного суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Таким чином, керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 35, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати припиненим зобов'язання Виробничо-комерційного підприємства «Явір-Інвест» () перед Товариством з обмеженою відповідальністю промислово-комерційною фірмою «Коно» () у розмірі 1888998,90 грн. за укладеним між ними Договором поставки №08/11 від 22.08.2011р. у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

3. Визнати відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми «Коно» () право на стягнення з Виробничо-комерційного підприємства «Явір-Інвест» () боргу в сумі 1661137,66 грн. за поставлений товар згідно Договору поставки №08/11 від 22.08.2011р.

4. Визнати відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми «Коно» () право на нарахування Виробничо-комерційному підприємству «Явір-Інвест» () штрафних санкцій відповідно до додаткової угоди №8 від 25.10.2011р. до договору поставки №08/11 від 22.08.2011р., якою передбачена двостороння відповідальність в розмірі 20% від ціни договору за порушення строків поставки товару і оплати його вартості.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю промислово-комерційної фірми «Коно» (80100, Львівська обл., м. Червоноград, вул. Паркова, 2/17; ) на користь Виробничо-комерційного підприємства «Явір-Інвест» (31312, Хмельницька обл., с. Велика Калинівка; ) надмірно сплачені кошти в сумі 227861,90 грн. та 7602,24 грн. судового збору.

6. В решті позовних вимог - відмовити.

7. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

8. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 19.05.2015 р.

Суддя Крупник Р.В.