ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05.05.2015 Справа № 908/2947/15

м. Запоріжжя

Суддя Соловйов В.М., розглянувши матеріали

за позовом: Комунального підприємства "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий Гай" (69063, м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1-а, ідентифікаційний код 24908307)

до відповідача-1: ОСОБА_1 (69063, АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_1)

до відповідача-2: Приватного підприємця ОСОБА_2 (69104, АДРЕСА_1)

про визнання недійсними договорів та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

КП "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий Гай" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 (відповідача-1) та ПП ОСОБА_2 (відповідача-2) про:

визнання недійсним договору про спільну діяльність № б/н від 21.11.2013р., укладеного між КП "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий Гай" та ПП ОСОБА_1;

визнання недійсним договору оренди літнього кафе (літ. Ц1) від 20.07.2015р., укладеного між фізичними особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2;

зобов'язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, переданою в постійне користування КП "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий Гай" відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 17.09.1998р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за НОМЕР_3, зобов'язавши відповідачів звільнити вказану земельну ділянку від літнього кафе (літ. Ц1) шляхом його демонтування і вивозу з території Центрального парку культури та відпочинку "Дубовий Гай".

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.05.2015р. № 908/2947/15 у прийнятті позовної заяви КП "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий Гай" відмовлено по п.1 ч. 1 ст. 62 ГПК України.

При зверненні до господарського суду Запорізької області з цим позовом позивачем згідно платіжному дорученню № 590 від 29.04.2015р. сплачено 1 218,00 грн. судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України від 08.07.2011 року № 02/163-48 "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у справі;

4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям позивача або за його клопотанням);

5) закриття провадження у справі.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в підпунктах 5.1, 5.2 пункту 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", статтею 7 Закону України "Про судовий збір" врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, які визначено цією статтею і перелік яких є вичерпним.

У її застосуванні господарським судам необхідно мати на увазі, зокрема, таке.

Статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним.

Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається:

- в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або

- в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом), або

- в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ (зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 88 ГПК).

В усіх наведених випадках за необхідності відповідний процесуальний документ виготовляється у двох примірниках (оригіналах), один з яких залишається у матеріалах справи, а інший надсилається особі, яка сплатила судовий збір до державного бюджету України.

Законом не передбачено граничного строку повернення сплаченої суми судового збору.

Як зазначено в п.2 ч.1 ст. 88 ГПК України, господарський суд має право за заявою сторони, прокурора, який брав участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою прийняти додаткове рішення, ухвалу, якщо не вирішено питання про розподіл господарських витрат або про повернення судового збору з бюджету.

У зв'язку з тим, що в ухвалі від 05.05.2015р. № 908/2947/15 про відмову у прийнятті позовної заяви суд не вирішив питання стосовно повернення суми судового збору, суд вважає за необхідне повернути судовий збір у розмірі 1 218,00 грн., сплачений позивачем згідно платіжного доручення № 590 від 29.04.2015р.

Відповідно до Конституції (Основного Закону) України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України від 07.07.2010р. № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно зі статтею 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.04.1999р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у ньому, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до законів України, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень судів України відбувається на основі виконавчих документів, які є підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження і проведення виконавчих дій. Такими документами є виконавчі листи, що видаються судами; накази господарських судів; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; інші документи, визначені у частині другій статті 17 Закону N 606-XIV.

У відповідності до п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 "Про судове рішення", ухвали господарських судів набирають законної сили в день їх винесення, якщо інше не передбачено законом (зокрема, частинами п'ятою та шостою статті 122-11 ГПК).

Отже, в силу приписів ст. 115 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" дана ухвала є підставою для повернення позивачу судового збору.

Керуючись ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 86 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Повернути Комунальному підприємству "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий Гай" (69063, м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1-а, ідентифікаційний код 24908307) судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп., сплачений позивачем згідно платіжного доручення № 590 від 29.04.2015р. на суму 1 218,00 грн.

Оригінали цієї ухвали та платіжного доручення № 590 від 29.04.2015р. на суму 1 218,00 грн. направити позивачу.

Ухвала господарського суду, оскільки інше не встановлено законом, набирає законної сили в день її винесення.

Суддя В.М. Соловйов