ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"27" квітня 2015 р. Справа № 911/1287/15

за позовом Фізичної особи-підприємця Тарасенка В'ячеслава Віталійовича, м. Пирятин, Полтавська обл.

до Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський», с. Плоске, Броварський р-н

про стягнення 136 298,79 грн.

Суддя Щоткін О.В.

За участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Тарасенка В'ячеслава Віталійовича до Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» про стягнення 136 298,79 грн. з яких: 110 250,00 грн. основного боргу, 12 819, 21 грн. пені, 1314,07 грн. 3% річних та 11 915,51 грн. інфляційних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.03.2015 у справі №911/1287/15 було порушено провадження та призначено до розгляду на 27.04.2015 року.

Позивач та відповідач, які були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями № 996 та №586, не забезпечили явку своїх повноважних представників в судове засідання 27.04.2015 року, однак через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, яке судом було задоволено.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення до суду не надсилав та не скористався правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, не надавши відзив на позовну заяву.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна позиція викладена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи, що неявка повноважних представників сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до статті 75 ГПК України, за відсутності представників сторін.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Частиною 1 статті 85 ГПК України передбачено, що прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

27.04.2015 в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності суд,-

встановив:

25 вересня 2014 року між Фізичною особою-підприємцем Тарасенком В'ячеславом Віталійовичем (Виконавець) та Державним підприємством «Племінний завод «Плосківський» (Замовник) укладено Договір на проведення сільськогосподарських робіт № 19, відповідно до умов якого, Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується виконати наступні роботи своїми засобами на земельних ділянках Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх.

Пунктом 4.3. встановлено, що здача-приймання виконаних робіт оформлюється актом виконаних робіт, який надається Виконавцем.

Згідно п.3.3. Договору, розрахунки здійснюються в національній валюті України, шляхом безготівкового банківського переказу на протязі 3-ох банківських днів з моменту підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт та згідно виставлених Виконавцем рахунків.

Позивачем були виконані роботи вартістю 110 250,00 грн., що підтверджується підписаним без заперечень та зауважень та скріпленим печатками сторін Актом прийняття-здачі робіт від 06.10.2014.

В подальшому позивачем був виставлений рахунок на оплату виконаних робіт, проте на момент звернення позивача з позовом до суду грошові кошти у розмірі 110 250,00 грн. за надані послуги відповідачем залишились неоплаченими.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем виникли господарські зобов'язання в розумінні ст. 173 ГК України, які за своєю правовою природою є договором про надання послуг відповідно до ст. 901 ЦК України.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, як це передбачено ст. 33 ГПК України.

Зважаючи на те, що надані позивачем послуги, які були прийняті відповідачем, не оплачені ним у повному обсязі, доказів оплати суду відповідачем не надано, вимога позивача про стягнення з відповідача 110 250,00 грн. заборгованості підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 12 819,21 грн. за період з 10.10.2014 по 03.03.2015.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ухвалою господарського суду Київської області від 03.05.2012 було порушено провадження у справі № Б8/049-12 про визнання банкрутом Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський».

Пунктом 10 резолютивної частини даної ухвали було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на момент введення мораторію на задоволення вимог кредиторів), мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Разом із тим, Закон визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 4 ст. 12 цього Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань (зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)) не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Аналогічна правова позиція про те, що протягом здійснення провадження у справі про банкрутство встановлюється заборона на нарахування боржнику, щодо якого порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, неустойки (штрафу, пені), а також інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань викладено у постанові Верховного Суду України від 12.03.2013 р. у справі №29/5005/16170/2011.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 12 819,21 грн.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 1314,07 грн. 3% річних та 11 915,51 грн. інфляційних за період з 10.10.2014 по 03.03.2015.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд встановив, що він є вірним, у зв'язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі в розмірі 1314,07 грн. 3% річних та 11 915,51 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково та з відповідача підлягає до стягнення 110 250,00 грн. основного боргу, 1314,07 грн. 3% річних та 11 915,51 грн. інфляційних. В іншій частині позову суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Племінний завод «Плосківський» (07450, Київська обл., Броварський район, с. Плоске, вул. Жовтнева, 2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Тарасенка В'ячеслава Віталійовича (37000, Полтавська обл., м. Пирятин, вул. Спартака, 59Б, код ) - 110 250 (сто десять тисяч двісті п'ятдесят) грн. 00 коп. основного боргу, 1314 (одну тисячу триста чотирнадцять) грн. 07 коп. 3% річних, 11 915 (одинадцять тисяч дев'ятсот п'ятнадцять) грн. 51 коп. інфляційних та 2469 (дві тисячі чотириста шістдесят дев'ять) грн. 60 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 06.05.2015р.

Суддя О.В. Щоткін