РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015Справа №910/4887/15-г

за позовом Іноземного підприємства "ГФК ЮКРЕЙН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія НОСТАЛЬГІЯ"

про стягнення заборгованості у розмірі 94 812,32 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: Кобзар Л.І. (дов.№б/н від 27.02.2015)

від відповідача: Романюк З.В. - директор,

СУТЬ СПОРУ:

Іноземне підприємство "ГФК ЮКРЕЙН" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія НОСТАЛЬГІЯ" про стягнення заборгованості у розмірі 94 812,32 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 порушено провадження у справі №910/4887/15-г та призначено її до розгляду на 24.03.2015 року.

За наслідками судового засідання 24.03.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 14.04.2015 у зв'язку із неявкою відповідача.

У судовому засіданні 14.04.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача, у свою чергу, проти позову заперечував, однак відзив до суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Іноземним підприємством «ГФК Юкрейн» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Ностальгія» (замовник) укладено Договір № 8413 від 03.01.2013 року (далі - Договір).

Відповідно до ст. 1 Договору Позивач, як Виконавець, надає Відповідачу, який є Замовником, послуги з надання Даних Дослідження, Оброблених Даних та права на їх використання, на умовах визначених Договором. Замовник зобов'язаний сплачувати Виконавцю винагороду за послуги та права, які надаються за цим Договором.

Згідно із п. 6.1. ст. 6 Договору передбачено, що розмір винагороди за послугу з надання Даних Дослідження та права на їх використання та порядок здійснення оплати визначені в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 1.4., 1.5. Додатку № 2 до Договору розмір винагороди Виконавця становить 94 176,00 грн. Оплата згідно Договору здійснюється на умовах попередньої оплати на підставі рахунків у порядку, передбаченому договором.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання вимог п.1.5. Додатку № 2 до Договору виставив відповідачу рахунки на оплату послуг, а саме: № С024336 від 27.03.2013, № С024338 від 01.04.2013, № С025361 від 15.07.2013, № С026016 від 10.10.2013 року.

У свою чергу відповідачем здійснено частково оплату, лише рахунку № С024336 від 27.03.2013 за період січень-березень 2013 року у розмірі 23 544,00 грн., що підтверджується банківськими виписками про рух грошових коштів на рахунку позивача станом на 09.10.2013, 25.12.2013, 27.12.2013, 16.01.2014, 31.01.2014, 03.02.2014, 27.02.2014 року.

Таким чином, станом на 17.02.2015 за відповідачем рахується сума заборгованості за Договором у розмірі 70 632,00 грн.

При цьому, необхідно зазначити, що позивачем надано послуги в повному обсязі, претензій від відповідача не надходило, що підтверджується актами здачі-прийняття послуг за Договором: № 1 від 31.03.2013, № 2 від 30.06.2013, № З від 11.10.2013, № 4 від 31.12.2013 року.

Листом від 03 жовтня 2014 року № 469 Позивач звернувся до Відповідача з вимогою терміново погасити заборгованість за Договором в сумі 70 632,00 грн., проте відповіді або грошових коштів на користь позивача не надходило від відповідача, що зумовило звернення із даним позовом до суду, в межах якого просить стягнути 70 632,00 грн. - основний борг, 3 202,63 грн. - 3 % річних, 20 977,69 грн. - інфляційні витрати.

У свою чергу, відповідачем не надано жодного доказу на спростування доводів позивача щодо неналежного виконання договірних зобов'язань.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі- ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір №8413 є договором про надання послуг, який регулюється Главою 63 Цивільного кодексу України.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У частині 2 статті 902 ЦК України зазначено, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у повному обсязі виконав прийняті за Договором зобов'язання, та передав відповідачеві, про що сторонами складені, підписані та скріплені печатками акти приймання-передачі документації із землеустрою.

Проте відповідач у порушення зобов'язань, прийнятих на себе за Договором, не здійснив оплату виконаних робіт у розмірі 70 632,00 грн., у зв'язку із чим у нього виникла сума заборгованості у розмірі вартості робіт, яка підлягає стягненню.

За неналежне виконання договірних зобов'язань в установлені договором строки, ІП «ГФК Юкрейн» заявило також до стягнення 20 977,69 грн. інфляційної складової боргу та 3% річних у розмірі 3 202,63 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", якщо сума боргу повинна бути сплачена в період з 1 по 15 числа відповідного місяця, то вона індексується з рахунком цього місяця, а якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця.

Враховуючи вище викладене, перевіривши розрахунок інфляційної складової суми боргу суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню у сумі розміром 20 977,69 грн., тобто як визначено законодавством, за весь час прострочення платежу а саме за період.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд визнав його обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства України, а вимогу позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних розміром 3 202,63 грн. такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Іноземного підприємства "ГФК ЮКРЕЙН" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія НОСТАЛЬГІЯ" про стягнення заборгованості у розмірі 94 812,32 грн. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Ностальгія» (01033, місто Київ, вулиця Щорса, будинок 32-а, квартира 94; ідентифікаційний код 30632797) на користь Іноземного підприємства "ГФК ЮКРЕЙН" (01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34; ідентифікаційний код 23512435) 70 632 (сімдесят тисяч шістсот тридцять дві) гривні 00 копійок - основний борг, 3 202 (три тисячі двісті дві) гривні 63 копійки - 3 % річних, 20 977 (двадцять тисяч дев'ятсот сімдесят сім) гривень 69 копійок - інфляційні витрати та 1 896 (одну тисячу вісімсот дев'яносто шість) гривень 25 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 14.04.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 21.04.2015 року

Суддя К.В. Полякова