РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2015Справа №910/7142/15-г

за позовом: Заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області, м.Бориспіль в інтересах держави в особі: Щасливської сільської ради, с.Щасливе,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс», м.Київ,

про стягнення 485 181,64 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

прокурор: Шиленко М.В. - по дов.

від позивача: Бакум С.Ю. - по дов.

від відповідача: Лихольот А.В. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.04.2015р. оголошувалась перерва до 06.05.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Заступник прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області, м.Бориспіль в інтересах держави в особі: Щасливської сільської ради, с.Щасливе звернувся до господарського суду м.Києва з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс», м.Київ про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410 000 грн., пені в розмірі 16781,91 грн. та 3% річних в сумі 58399,73 грн.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №11/11 від 17.04.2009р. про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в частині внесення пайових внесків в обсязі та строки, що визначені умовами договору.

Позивач у поясненнях б/н від 14.04.2015р. вимоги прокурора підтримав в повному обсязі, факт порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» умов договору №11/11 від 17.04.2009р. підтвердив.

Відповідач у відзиві б/н від 10.04.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що додатковою угодою до договору №11/11 від 17.04.2009р. сторонами було засвідчено факт часткового внесення пайових внесків.

Одночасно, у відзиві б/н від 10.04.2015р. та у клопотанні б/н від 10.04.2015р. відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог прокурора та позивача.

Згідно зі ст.75 Господарського процесуального кодексу України господарським судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та покурора, господарський суд встановив:

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.ст.2, 29 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Аналогічну позицію наведено у п.1 Постанови №17 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам».

Згідно рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Статтею 1, ч.2 ст.5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, в тому числі, залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності до участі в комплексному соціально-економічному розвитку сіл, селищ, міст, координація цієї роботи на відповідній території (ч.1 ст.27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

За приписами ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Таким чином, приймаючи до уваги, що на момент звернення до суду з розглядуваним позовом до повноважень Щасливської сільської ради в сфері соціально-економічного і культурного розвитку, планування та обліку входило, в тому числі, залучення на договірних засадах підприємств до участі в комплексному соціально-економічному розвитку сіл, суд дійшов висновку, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Щасливської сільської ради до господарського суду з розглядуваним позовом відповідало функціям позивача та направлено на захист його охоронюваних законом інтересів.

Як було зазначено вище, відповідачем у відзиві б/н від 10.04.2015р. та у клопотанні б/н від 10.04.2015р. заявлено про застосування строку позовної давності до вимог прокурора та позивача.

За приписами п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, приймаючи до уваги зміст відзиву б/н від 10.04.2015р. та клопотання б/н від 10.04.2015р. відповідача, враховуючи положення п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», а також з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд зазначає про наступне:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі змісту ч.ч.3, 7 ст.179 Господарського кодексу України випливає, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Крім того, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами для окремих видів договорів.

В силу норми ч.3 ст.27 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у містобудівних умовах і обмеженнях забудови земельної ділянки згідно з місцевими правилами забудови, містобудівним обґрунтуванням можуть визначатися вимоги щодо відрахування коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є: розмір пайового внеску; терміни (графік) оплати пайового внеску; відповідальність сторін. (ст.271 Закону України «Про планування і забудову територій»).

Як встановлено судом, 09.04.2009р. Щасливською сільською радою було прийнято рішення №609.1-28V «Про затвердження розміру пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури сіл Щасливе та Проліски», згідно якого вирішено укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» договори про участь в створенні і розвитку інженерно-транспотртної та соціальної інфраструктури сіл Щасливе та Проліски.

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2009р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» (забудовник) та Щасливською сільською радою (сільська рада) було укладено договір №11/11 про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, предметом якого відповідно до п.1.1 є домовленість сторін про розмір пайової участі забудовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Щасливської сільської ради.

Участь забудовника полягає у відрахуванні ним до бюджету сільської ради коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури сіл Проліски і Щасливе. Пайова участь може бути здійснена шляхом оплати або виконання робіт на замовлення сільської ради.

За умовами п.1.4 укладеного між сторонами правочину вихідним об'єктом визначення розміру пайової участі замовника є «реконструкція цеху термічної обробки соломи під цех прання білизни» за адресою: с.Щасливе, вул.Бориспільська, 1а, Бориспільського району Київської області.

Пунктом 1.5 спірного правочину передбачено, що розмір пайової участі становить 3% загальної вартості об'єкту будівництва і не підлягає збільшенню незалежно від змін законодавства. Орієнтована вартість об'єкта будівництва складає 15 000 000 грн.

У п.1 додаткової угоди №1/12 від 17.04.2009р. до договору №11/11 від 17.04.2009р. контрагентами визначено, що розмір пайового внеску становить 450 000 грн.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до моменту повного виконання забудовником своїх зобов'язань.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №11/11 від 17.04.2009р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у відповідача обов'язку зі сплати пайових внесків до бюджету Щасливської сільської ради.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.271 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

В силу положень п.4.1 договору №11/11 від 17.04.2009р. пайова участь здійснюється забудовником шляхом перерахування на розрахунковий рахунок сільської ради грошових коштів. Забудовник має право сплатити пайову участь проплатою або частковими пайовими внесками.

Забудовник здійснює пайову участь частковими пайовими внесками, розмір та порядок сплати яких визначенається у додатковій угоді до правочину.

Як вказувалось вище, додатковою угодою від 17.04.2009р. до договору №11/11 від 17.04.2009р. контрагентами визначено, що розмір пайового внеску становить 450 000 грн. Суд наголошує, що вказана додаткова угода підписана представниками обох сторін та скріплена печатками контрагентів.

У зазначеній угоді контрагенти встановили, що в якості пайового внеску зараховується сума 170 000 грн. сплачена на розвиток водопровідної мережі села Щасливе.

Одночасно, наведеною додатковою угодою, передбачено наступний порядок внесення решти пайового внеску Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс»: 94 000 грн. забудовник вносить до 15.10.2009р., 94 000 грн. сплачується до 15.01.2010р., 94 000 грн. забудовник вносить до 15.05.2010р.

Господарський суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази розірвання чи визнання недійсною означеної додаткової угоди.

Умовами п.4.3 спірного правочину передбачено, що після оплати кожного платежу сторони складають акти про здійснення відповідного внеску пайової участі.

Отже, враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк внесення Товариством з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» пайового внеску на підставі договору №11/11 від 17.04.2009р. настав.

Проте, за твердженнями прокурора, які підтримані позивачем, відповідачем свої грошові зобов'язання за договором №11/11 від 17.04.2009р. про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в повному обсязі виконано не було, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 410 000 грн.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи судом ухвалою від 27.03.2015р. було зобов'язано відповідача надати докази виконання своїх обов'язків за договором №11/11 від 17.04.2009р. в частині сплати пайового внеску в повному обсязі.

Проте, відповідачем належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі свого обов'язку зі сплати пайового внеску в загальній сумі 450 000 грн. на підставі договору №11/11 від 17.04.2009р. не надано.

До того ж, суд зазначає, що сторонами до матеріалів справи також не представлено актів про сплату пайового внеску (чи його частини), складеного у відповідності до п.4.1 договору №11/11 від 17.04.2009р.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарським судом було встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» було порушено свої зобов'язання за договором №11/11 від 17.04.2009р. про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в частині сплати пайового внеску в обсязі та строки, визначені правочином.

Як вказувалось вище, у відзиві б/н від 10.04.2015р. та у клопотанні б/н від 10.04.2015р. відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог прокурора та позивача.

Наразі, за висновками суду, строк позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу сплив. При цьому, судом враховано наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як вказувалось вище, додатковою угодою №1/12 від 17.04.2009р. до договору №11/11 від 17.04.2009р. контрагентами визначено, що в якості пайового внеску зараховується сума 170 000 грн. сплачена на розвиток водопровідної мережі села Щасливе та передбачено наступний порядок внесення решти пайового внеску Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс»: 94 000 грн. забудовник вносить до 15.10.2009р.; 94 000 грн. сплачується до 15.01.2010р.; 94 000 грн. забудовник вносить до 15.05.2010р.

Отже, останнім днем строку позовної давності за платежем, що повинен був бути сплачений до 15.10.2009р. було 16.10.2012р.; за платежем в сумі 94 000 грн., який відповідач зобов'язаний був внести 15.01.2010р., трирічний строк позовної давності закінчився 16.01.2013р., а за платежем, строк внесення якого визначено до 15.05.2010р., останнім днем строку позовної давності було 20.05.2013р. (враховуючи, що останнім строком внесення вказаного платежу було 17.05.2010р., оскільки 15.05.2010р. було вихідним днем). При визначені трирічного терміну позовної давності за останнім платежем господарським судом враховано, що 18.05.2013р. було вихідним днем, а отже, останнім днем строку звернення до суду за захистом свого порушеного права в частині стягнення вказаного платежу був перший робочий день, що відповідає приписам ст.254 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у будь-якому випадку позивач повинен був звернутись до суду за захистом свого порушеного права не пізніше, як 20.05.2013р.

Наразі, з відбитку печатки відділення поштового зв'язку вбачається, що прокурор звернувся до суду з розглядуваним позовом 20.03.2015р., тобто, фактично поза межами визначеного ст.257 Цивільного кодексу України строку позовної давності.

При цьому, судом враховано, що вимоги позивача не відносяться до переліку тих, на які позовна давність не поширюється з огляду на приписи ст.268 Цивільного кодексу України.

До того ж, суд зазначає, що ані позивачем, ані прокурором не представлено до матеріалів справи доказів переривання строку позовної давності у відповідності до приписів ст.264 Цивільного кодексу України.

Клопотання №1922вих15 від 19.03.2015р. прокурора про поновлення строку позовної давності з огляду на те, що про обставини порушення відповідачем умов договору №11/11 від 17.04.2009р. Бориспільській міжрайонній прокуратурі стало відомо 22.01.2015р. після отримання листа від позивача щодо неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» умов спірного правочину, судом залишено без задоволення, виходячи з наступного:

Пунктом 5 ст.121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Згідно із Рішенням №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Відповідно до п.4.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Тобто, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного господарського процесуального законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою, в інтересах якої він звернувся.

За таких обставин, за висновками суду, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі, на прокурора.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 02.10.2012р. у справі №16/296-31/91-2012, від 06.12.2011р. у справі №16/183, від 19.04.2012р. у справі №31/108, від 18.02.2015р. по справі №916/3135/13, постановах від 23.12.2014р. та від 22.04.2015р. Верховного Суду України по справах №3/194гс14 та №3-54гс15.

За висновками суду, позивач, що є стороною договору, був обізнаний про порушення відповідачем умов договору №11/11 від 17.04.2009р. та мав змогу звернутися протягом перебігу позовної давності, як до суду з позовом так і до органів прокуратури з відповідною заявою.

Обставин неможливості відповідного звернення до суду в межах строку позовної давності прокурором та позивачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, а судом не встановлено.

Крім того, наявності інших обставин, які зробили своєчасне пред'явлення позову до суду неможливим або ускладненим, позивачем та прокурором всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено.

Наразі, як встановлено судом вище, строк позовної давності для вимог про стягнення основного боргу закінчився у 2013 році, а розглядувану позовну заяву подано прокурором у 2015 році, тобто, пропуск строку є значним.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку, що позов заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Щасливської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску підлягає залишенню без задоволення.

Стосовно нарахування та заявлення до стягнення пені за порушення строків внесення пайових платежів господарський суд зауважує наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Наразі, умовами спірного правочину та додатковою угодою до нього не визначено розміру пені, що підлягає оплаті у разі порушення забудовником строків перерахування пайового внеску. Інших додатків до спірного правочину матеріали справи не містять.

При цьому, суд також зазначає, що доказів забезпечення виконання зобов'язань з оплати товару за вказаним договором пенею у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у формі, що передбачена чинним цивільним законодавством, сторонами до матеріалів справи не представлено.

Таким чином, оскільки контрагентами не було визначено відповідальність відповідача у формі пені у разі несвоєчасного виконання грошового зобов'язання (порядок її сплати та розмір), господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені в сумі 12 565,83 грн. Аналогічні висновки наведено у постановах від 16.06.2014р. та від 01.07.2014р. , від 25.03.2015р. Вищого господарського суду України по справах №904/10238/13, №905/9180/13 та №916/4205/14.

Вимоги прокурора в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» 3% річних на суму 58 399,73 грн. також підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наразі, за порушення строків сплати пайового внеску за договором №11/11 від 17.04.2009р. про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури прокурором та позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних на загальну суму 58 399,73 грн.

За приписами ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У відповідності до п.5.3 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Аналогічної правової позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 17.02.2015р. по справі №912/2625/14.

Отже, враховуючи висновки суду щодо пропуску прокурором строку позовної давності за зверненням до суду з вимогами про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410 000 грн., позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних також підлягають залишенню без задоволення.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, позов заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Щасливської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410 000 грн., пені в розмірі 16781,91 грн. та 3% річних в сумі 58399,73 грн., підлягає залишенню без задоволення.

Усне клопотання представника позивача про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» відомостей щодо введення в експлуатацію об'єкту «реконструкція цеху термічної обробки соломи під цех прання білизни», що знаходиться за адресою: с.Щасливе, вул.Бориспільська, 1а, Бориспільського району Київської області, заявлене у судовому засіданні 06.05.2015р., залишене судом без задоволення з огляду на таке.

За приписами ст.38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Пунктом 2.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що клопотання про витребування доказів має заявлятися (подаватися) в письмовій формі.

Проте, заявлене представником Щасливської сільської ради клопотання не відповідає наведеним вище вимогам чинного господарського процесуального законодавства України, що вказує на відсутність підстав для його задоволення.

До того ж, господарським судом прийнято до уваги, що під час розгляду спору 06.05.2015р. представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» було зазначено, що вказаний вище об'єкт на даний час в експлуатації введено не було.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов'язок суду здійснити розподіл господарських витрат, з огляду на що суд зазначає про таке:

У відповідності до п.4.6 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Тобто, судовий збір в сумі 9703,63 грн. підлягає стягненню з позивача в Доход державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області, м.Бориспіль в інтересах держави в особі: Щасливської сільської ради, с.Щасливе до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс», м.Київ про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410 000 грн., пені в розмірі 16781,91 грн. та 3% річних в сумі 58399,73 грн.

Стягнути з Щасливської сільської ради (08325, Київська область, Бориспільський район, с.Щасливе, вул.Фестивальна, буд.9, ) в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 9703,63 грн.

У судовому засіданні 06.05.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 07.05.2015р.

Суддя М.О.Любченко