КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Справа№ 910/27814/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участі представників:

від позивача: Федюк І.Ю. - за дов.

від відповідача: Іщенко С.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест»

на рішення Господарського суду м. Києва від 09.02.2015

у справі № 910/27814/14 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Приватного підприємства «Техпродагро»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест»

про стягнення 1 484 719, 23 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Техпродагро» (далі, позивач або ПП «Техпродагро») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест» (далі, відповідач або ТОВ «Хаски-Інвест») про стягнення 1 484 719, 23 грн., з яких 1 087 178 грн. основної заборгованості за Договором № 07/2014 від 07.04.2014, 130 844 грн. 89 коп. пені, 210 526 грн. 83 коп. інфляційних та 56 168 грн. 69 коп. трьох відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 07/2014 від 07.04.2014 в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/27814/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест» на користь Приватного підприємства «Техпродагро» 1 087 178 (один мільйон вісімдесят сім тисяч сто сімдесят вісім) грн. 82 коп. заборгованості, 130 844 (сто тридцять тисяч вісімсот сорок чотири) грн. 89 коп. пені, 210 526 (двісті десять тисяч п'ятсот двадцять шість) грн. 83 коп. інфляційних, 56 168 (п'ятдесят шість тисяч сто шістдесят вісім) грн. 69 коп. трьох відсотків річних та 31 521 (тридцять одну тисячу п'ятсот двадцять одну) грн. 38 коп. витрат на сплату судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/27814/14 частково та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій та відмовити ПП «Техпродагро» в задоволенні штрафних санкцій.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував, що невиконання договірних зобов'язань сталось в силу форс-мажорних обставин та безпідставно не скористався наданим йому статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України правом зменшити відповідачу розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., судді: Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 апеляційну скаргу відповідача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.04.2015.

Представник відповідача 14.04.2015 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення на позовну заяву про стягнення заборгованості, у яких наголосив на тому, що основною сферою діяльності відповідача є сільське господарство, а минулий сільськогосподарський рік був надто фінансово-збитковим для підприємства, оскільки на орендованій земельній площі понад 1500 га несприятливими погодними умовами було знищено закладений врожай ріпаку, кукурудзи та соняшнику, чим завдано збитків понад 18 млн.грн., що для відповідача є значним розміром матеріальної шкоди. З огляду на це, на думку скаржника, у суду були усі достатні підстави для вирішення питання звільнення відповідача від стягнення та сплати розміру штрафних санкцій.

14.04.2015 позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 14.04.2015 судом було оголошено перерву до 23.04.2015.

Представник позивача у судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати у частині стягнення штрафних санкцій, у цій частині у позові відмовити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як підтверджується матеріалами справи, 07.04.2014 між Приватним підприємством «Техпродагро» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест» (замовник) було укладено Договір № 07-2014 (далі, Договір; том 1, а.с. 31-36), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язався власними силами виконати на власний ризик роботи по внесенню аміаку рідкого технічного ГОСТ 6221-90 спеціалізованою технікою на земельних ділянках замовника, а замовник - прийняти та оплатити виконані роботи, в порядку та на умовах, визначених Договором.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що норма внесення та загальна вартість робіт визначається калькуляцією у Додатку №1 до Договору. Загальна вартість робіт орієнтовно складає 3 191 850 грн., включно з ПДВ.

Сторони дійшли згоди, що загальна вартість робіт може коригуватися в більшу або в меншу сторону, в залежності від зміни ціни аміаку та/або від остаточного розміру земельної ділянки, вартості доставки (перевезення) і, відповідно, обсягу робіт, які фактично будуть виконані виконавцем за Договором.

Загальна вартість робіт, які фактично були виконані виконавцем за цим Договором, фіксується сторонами в Акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Оплата робіт виконавця проводиться в національній валюті України - гривні.

Відповідно до пункту 2.4. Договору, розрахунки за Договором здійснюються у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів замовником на поточний рахунок Виконавця.

Пунктом 2.5. Договору сторони погодили, що замовник, на підставі виставленого рахунку-фактури виконавця, перераховує на поточний рахунок виконавця вартість аміаку рідкого технічного, Робіт та послуг, вказану у пункті 2.1., як передоплату, у наступному порядку: 1000 000 грн. - до 15.04.2014, 1 509 850 грн. - до 21.04.2014, 682 000 грн. - до 25.04.2014, залишок коштів, що підлягає оплаті - протягом двох банківських днів з моменту виставлення виконавцем рахунку-фактури. Рахунок-фактура виставляється на підставі Акту приймання-передачі виконаних робіт.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на виконання умов Договору надав відповідачеві послуги на загальну суму 2 902 828,84 грн., а відповідач, натомість, свої зобов'язання за Договором у частині оплати виконав лише частково, сплативши за надані послуги 1 815 650,02 грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного, позивач зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем складає 1 087 178,82 грн. (2 902 828,84 грн. - 1 815 650,02 грн.).

З метою досудового врегулювання спору, 23.07.2014 позивачем на адресу відповідача направлено претензію (вих. № 49/2014) про необхідність сплати заборгованості та пені за порушення умов Договору, загальною сумою 1 119 851,87 грн.

У відповідь на зазначену вимогу відповідач надіслав позивачеві листа (вих. № 562 від 11.08.2014), у якому визнав факт існування заборгованості, однак зауважив про неможливість виконання висунутих останнім вимог у зв'язку з відсутністю фінансової можливості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається із матеріалів справи, за період із 22.04.2014 по 26.05.2014 позивач надав відповідачеві послуги за Договором на загальну суму 2 902 828,84 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1 від 22.04.2014 на суму 1 216 112,50 грн., акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2 від 28.04.2014 на суму 111 101,52 грн., акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 3 від 26.05.2014 на суму 1 575 614,82 грн. (том 1, а.с. 58-61) та видатковими накладними, підписаними обома сторонами (том 1, а.с. 37-57).

Окрім того, сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 23.06.2014, відповідно до якого заборгованість відповідача складає 1 087 178,82 грн. (том 1, а.с. 62).

Зазначений акт підписаний відповідачем з проставленням печатки. Підписавши вказаний акт без зауважень, відповідач тим самим вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин та виконання позивачем зобов'язань із надання послуг за Договором.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем лише частково оплачено вартість наданих позивачем послуг у розмірі 1 815 650,02 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 591 від 14.05.2014 на суму 1 755 650,02 грн. та № 8 від 11.06.2014 на суму 60 000,00 грн. та випискою з особового рахунку ПП «Техпродагро». Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором становить 1 087 178,82 грн. (2 902 828,84 грн. - 1 815 650,02 грн.), а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви, враховуючи положення Договору, є таким, що настав.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 1 087 178,82 грн. обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 130 844 грн. 89 коп. пені, 210 526 грн. 83 коп. інфляційних та 56 168 грн. 69 коп. трьох відсотків річних.

Стосовно цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договором, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних, погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ПП «Техпродагро» про стягнення з відповідача 210 526 грн. 83 коп. інфляційних втрат та 56 168 грн. 69 коп. трьох відсотків річних.

Крім того, позивачем заявлена до стягнення з відповідача пеня за неналежне виконання умов Договору у розмірі 130 844 грн. 89 коп.

Нарахування пені є штрафною санкцією та, відповідно, окремим видом господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.4. Договору сторони погодили, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, згідно з умовами Договору, замовник сплачує на користь виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на момент прострочення виконання зобов'язання замовником, від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення такого виконання.

Отже, оскільки відповідач допустив прострочення зі сплати позивачу грошових коштів за надані згідно Договору послуги, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 5.4. Договору, позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 130 844 грн. 89 коп.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не скористався наданим йому статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України правом зменшити відповідачу розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення, оскільки невиконання договірних зобов'язань сталось в силу форс-мажорних обставин, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 218 Цивільного кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За твердженням відповідача, причиною невиконання ним зобов'язань за Договором стали форс-мажорні обставини у вигляді несприятливих погодних умов на території оброблюваних ним полів, які призвели до загибелі врожаю, що, відповідно, потягло за собою збитки в розмірі 1 8 000 000 грн., та неможливість відповідача належним чином виконати грошові зобов'язання. Факт настання форс-мажорних обставин, зазначених відповідачем, підтверджений сертифікатом № 2635 Торгово-промислової палати України.

Колегія суддів зазначає, що норми Цивільного та Господарського кодексів України серед підстав звільнення від відповідальності не виділяють окремо форс-мажор, а тому іноді це поняття ототожнюється з категорією непереборної сили.

Категорія «форс-мажор» традиційно в законодавстві визнавалась підставою звільнення від відповідальності у зовнішньоекономічній діяльності. Так, у Положенні про форму зовнішньоекономічних договорів, затвердженому наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 6 вересня 2001 року № 201, зазначено, що форс-мажор є обставиною, яка звільняє сторони договору від відповідальності у випадках невиконання ними взятих на себе зобов'язань або прострочення виконання договору.

Для визнання обставин форс-мажором необхідна наявність певних умов, зокрема, закріплення цих обставин у договорі як таких, що звільняють сторони від відповідальності. Сторони у договорі повинні узгоджувати форс-мажорні обставини шляхом прямого зазначення їх переліку. При цьому, цей перелік вважається вичерпним й не підлягає розширеному тлумаченню.

Так, форс-мажорні обставини, на які посилається апелянт, Договором не передбачені.

Під непереборною силою слід розуміти дію надзвичайної ситуації техногенного, природного або екологічного характеру, яка унеможливлює надання відповідної послуги відповідно до умов договору. Непереборною силою визнається тільки надзвичайна обставина.

Водночас, наявність надзвичайного явища не може автоматично трактуватись як обставина, яка звільняє від відповідальності будь-якого учасника зобов'язальних відносин на території, де відбулось це явище. Необхідно встановити причинний зв'язок між надзвичайною подією і порушенням зобов'язання.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено причинного зв'язку між форс-мажорниими обставинами (обставинами непереборної сили), на які він посилається, та порушенням ним зобов'язань за Договором.

Крім того, слід звернути увагу, що згідно Сертифікату № 2635 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), такі обставини мали місце у липні 2014 року, у той час, як строк виконання основного зобов'язання за Договором настав у травні 2014 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), на які посилається відповідач, має опосередкований зв'язок із невиконанням відповідачем зобов'язань перед позивачем, об'єктивною ж причиною порушення відповідачем своїх зобов'язань за Договором є відсутність грошових коштів для здійснення ним оплати наданих послуг.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно пункту 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зазначена норма Господарського процесуального кодексу України може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вказана норма Цивільного кодексу України за своїм змістом кореспондується з приписами статті 233 Господарського кодексу України, якою встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Це є правом суду, а не його обов'язком.

Дослідивши обставини справи, враховуючи те, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), на які посилається відповідач, не перебувають у безпосередньому причинному зв'язку із невиконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати послуг за Договором, а об'єктивною причиною порушення ним зобов'язань за Договором є відсутність у відповідача коштів, що не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для зменшення/або звільнення відповідача від стягнення з нього відповідних штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Хаски-Інвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/27814/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/27814/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/27814/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська