ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа № 908/5507/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача -не з'явився;

відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнис", м. Запоріжжя (вх. № 1930З/1-18)

на рішення господарського суду Запорізької області від 03.03.2015р.

у справі №908/5507/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь", м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватного акціонерного товариства "АЛЬБА "УКРАЇНА", Київська область, м. Бориспіль

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнис", м. Запоріжжя,

про стягнення 1 178 605, 50 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.03.2015р. у справі №908/5507/14 (головуючий суддя Соловйов В.М., судді Алейникова Т.Г., Кагітіна Л.П.) позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнис" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" 974 948 грн. 17 коп. основного боргу, 114 242 грн. 56 коп. пені, 14 343 грн. 76 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 75 071 грн. 01 коп. втрат від інфляції грошових коштів та 23 572 грн. 11 коп. витрат на судовий збір.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнис", м. Запоріжжя з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 03.03.2015р. у справі № 908/5507/14 скасувати, в задоволенні позовної заяви відмовити повністю; судовий збір покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Крім того, зазначає, що умовами договору купівлі - продажу не перебачено права, обов'язку покупця перераховувати грошові кошти на рахунок будь-яких інших третіх осіб, місцевим господарським судом не було з'ясовано наявності у позивача документів, які б могли підтвердити безпірність грошових вимог до відповідача; суд не звернув уваги на те, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні підписані не уповноваженими особами, а також судом не було досліджено договір про відступлення права вимоги, який не містить істотних умов договору, а саме строку дії договору. Крім того, апелянт посилається на те, що судом не було прийнято до уваги клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення за пов'язаною з нею справою за позовом ТОВ "ЮНИС" до ПрАТ "АЛЬБА УКРАЇНА" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 70589-20/14 від 05.06.2014р., поданого до господарського суду Київської області.

Автоматизованою системою документообігу Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (справу) призначено для розгляду судді-доповідачу Терещенко О.І.

Розпорядженням секретаря судової палати №1 Харківського апеляційного господарського суду для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24 березня 2015 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на "14" квітня 2015 року об 11:00 год.

14.04.2015р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про витребування від позивача документів, що визначають межі і порядок дії тимчасової адміністрації ПАТ "Банк "Київська Русь" та інформацію щодо результатів перевірки тимчасовою адміністрацією ПАТ "Банк "Київська Русь" договору відступлення права вимоги №70589-20/14-7. (вх.№5943).

14.04.2015р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відрядженням представника до іншого міста. (вх.№5944).

14.04.2015р. на адресу суду від Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. (вх.№6042).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.04.2015р. розгляд справи відкладено на 12.05.2015р., у зв'язку з задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та враховуючи неявку представників сторін та третьої особи.

За вх.№6041, до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь", м. Київ про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції в Київському апеляційному господарському суді, у зв'язку з неможливістю прибуття в судове засідання Харківського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2015р. у даній справі задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про участь його представника у судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду з розгляду справи №908/5507/14, яке відбудеться 12.05.2015р. о 10:30 год., у залі судового засідання №131, в режимі відеоконференції.

07.05.2015р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відрядженням представника до іншого міста, а також про витребування від позивача документів, що визначають межі і порядок дії тимчасової адміністрації ПАТ "Банк "Київська Русь" та інформацію щодо результатів перевірки тимчасовою адміністрацією ПАТ "Банк "Київська Русь" договору відступлення права вимоги №70589-20/14-7. (вх.№7260).

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання та клопотання за вх.№5943 дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з наступних підстав.

До заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (вх.№6041) додано довіреність на представництво інтересів Гордієнко І.С. видана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь», яка засвідчена належним чином та є дійсною.

Крім того, межі і порядок здійснення тимчасовою адміністрацією ПАТ «Банк «Київська Русь» діяльності регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також, апелянтом при зверненні з апеляційною скаргою подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду та вирішення пов'язаної з нею справи за позовом ТОВ "ЮНИС" до ПрАТ "АЛЬБА УКРАЇНА" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 70589-20/14 від 05.06.2014р., поданого до господарського суду Київської області. (вх.№4690 від 23.03.2015р.)

Колегія суддів, розглянуваши дане клопотання відмовляє в задоволенні заявленого клопотання з наступних підстав.

Статтею 79 Господарського процесуального Кодексу України, встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального Кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 Господарського процесуального Кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

В даному випадку, дослідивши матеріали даної справи, а також враховуючи принцип презумпції правомірності правочину, встановлений статтею 204 Цивільного Кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що такої неможливості не існує.

Також, апелянтом в обґрунтування зазначеного клопотання не надано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності справи №911/38/15 в господарському суді м. Києва.

Актом господарського суду Запорізької області, складеним 13.03.2015р. працівниками відділу документального забезпечення та контролю суду не виявлено зазначеної в додатках до клопотання про зупинення провадження у справі копії ухвали про порушення провадження у справі №911/38/15.

У судове засідання 12.05.2015р. представники позивача, відповідача та третьої особи не з'явились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №600, №263, проте не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні.

Крім того, сторони належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України та відповідно до пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнис" на рішення господарського суду Запорізької області від 03.03.2015р. відбулося без участі представників сторін.

Явка сторін в судове засідання Київського апеляційного господарського суду 12.05.2015р. перевірена секретарем судового засідання Київського апеляційного господарського суду Вінницькою О.В.

Враховуючи, що сторони у справі належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглядати справу за їх відсутності за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2013р. між ПрАТ "АЛЬБА "УКРАЇНА" (продавець) та ТОВ "Юнис" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 252 (із змінами, внесеними протоколом розбіжностей до договору, та додатковими угодами від 04.01.2010р., 01.01.2011р., 04.01.2011р., 11.04.2011р., 03.01.2012р.), відповідно до умов п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати (поставити) лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші спутні товари у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов цього договору.

Сторони погодили, що постачання товару здійснюється товарними партіями. Термін поставки кожної товарної партії визначається Сторонами шляхом узгодження заказу Покупця (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.3 Договору, кожна товарна партія формується шляхом узгодження заказу. Узгодження заказу відбувається шляхом погодження наступних даних щодо поставки: асортимент, кількість, ціну, місце поставки, термін поставки. Узгодження заказу відбувається шляхом обміну інформації за телефоном, факсимільним зв'язком, електронним зв'язком чи за допомогою інших засобів зв'язку. Підтвердження виконання заказу Продавцем є підписання видаткової накладної Покупцем при прийомці - передачі партії товару.

Ціна за одиницю Товару, а також загальна сума товарної партії визначається відповідно до відпускних цін Продавця та згідно з узгодженим Сторонами заказом і зазначається у видаткових накладних (п.2.4 Договору).

Згідно пункту 4.2 Договору, покупець зобов'язаний прийняти Товар і оплатити його в порядку, передбаченому розділом 5 даного Договору.

Пунктом 5.1 договору сторони передбачили, що покупець проводить оплату товару у формі безготівкового розрахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Як зазначено в п. 6.1 договору, товар вважається переданим продавцем і прийнятим покупцем по кількості та асортименту в момент підписання сторонами видаткової накладної на товарну партію.

Право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання видаткових накладних. Ризик випадкової втрати чи пошкодження товару несе його власник (п.6.2 договору).

Додатковими угодами від 04.01.2010р., 01.01.2011р. сторони домовилися, що поставка здійснюється централізовано-кільцевими перевезеннями товару транспортом постачальника. Також цими додатковими угодами покупець повідомив адреси доставки товару та матеріально-відповідальних осіб, що приймають товар.

Додатковою угодою від 04.01.2011р. сторони домовилися, що повернення товару здійснюється транспортом продавця.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив, а відповідач прийняв у період з 26.03.2014р. по 19.04.2014р. лікарські засоби на загальну суму 974 948, 17 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних, які наявні в матеріалах справи.

Надалі, 05.06.2014р. між ПрАТ "АЛЬБА УКРАЇНА" (первісний кредитор) та ПуАТ "Банк "Київська Русь" (новий кредитор) укладений договір відступлення прав вимоги № 70589-20/14-7 за яким первісний кредитор відступає (продає), а новий кредитор набуває (купує) за 991 636, 34 грн. у порядку та на умовах, визначених цим договором, право вимоги за зобов'язаннями ТОВ "ЮНИС у сумі 991 636, 34 грн., що випливає з договору купівлі-продажу № 252 від 04.01.2010р. (договір купівлі - продажу), укладеного між боржником та первісним кредитором, в цілому надалі по тексту - "Основне зобов'язання" (п. 1.1 договору відступлення).

Згідно підпункту 1.1.1 договору відступлення, право вимоги первісного кредитора (за зобов'язаннями боржника на суму зазначену в п. 1.1. цього договору, що випливає з договору купівлі-продажу, підтверджується випискою з балансового рахунку боржника (довідка № 2003а від 04.06.2014р.).

Відповідно до п.п. 1.1.2 договору відступлення, первісний кредитор засвідчує, що заперечень, які можуть бути висунуті боржником проти вимог нового кредитора на момент підписання договору, не існує, вимоги є дійсними та немає підстав для їх невиконання боржником.

Пунктом 1.2 договору відступлення сторони погодили, що первісний кредитор зобов'язаний повідомити боржника про здійснення відступлення права вимоги (Додаток № 1) за основним зобов'язанням протягом 3 днів з моменту набуття новим кредитором права вимоги, в порядку передбаченому п. 3.1. договору.

Відповідно до п. 3.1 договору відступлення, новий кредитор набуває (купує) права вимоги, що відступається (продається) за цим договором після підписання сторонами цього договору.

Згідно п. 7.1 договору відступлення передбачено, що за цим договором новий кредитор набуває право вимоги від боржника належного виконання зобов'язання по оплаті коштів боржником у сумі, яка зазначена в п. 1.1 договору.

Крім права вимоги, новий кредитор набуває право на стягнення з боржника неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням ним зобов'язань за договором купівлі-продажу (п. 7.2 договору відтсуплення).

Як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2014р. ПрАТ "АЛЬБА УКРАЇНА" та ПАТ "Банк" Київська Русь" направили на адресу ТОВ "ЮНИС" повідомлення про здійснення відступлення права вимоги на підставі договору від 05.06.2014р. № 70589-20/14-7 .

ПАТ "Банк" Київська Русь" сповіщено відповідача про необхідність виконати зазначене вище зобов'язання зі сплати заборгованості в сумі 991 636,34 грн. претензією від 11.08.2014р. № 5148/20-24901.

Однак, вказані документи повернулись з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання", що підтверджується копією рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення та копією конверту .

Зазначене вище стало підставою для звернення позивача до господарського суду Запорізької області з позовом, в якому останній просив стягнути з ТОВ "Юнис" на користь ПАТ "Банк "Київська Русь" 974 948 грн. 17 коп. основного боргу, 114 242 грн. 56 коп. пені, 14 343 грн. 76 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 75 071 грн. 01 коп. втрат від інфляції грошових коштів та 23 572 грн. 11 коп. витрат на судовий збір.

03.03.2015р. господарським судом Запорізької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вже зазначалось вище, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу від 04.01.2010р. №252 та договір відступлення права вимоги від 05.06.2014р. №70589-20/14-7.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ "АЛЬБА "УКРАЇНА" поставив товар на суму 974 948, 17 грн., який був отриманий ТОВ "ЮНИС" що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, які є первинними документами, в розумінні ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та абз. 2 ч. ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки містять підписи сторін та скріплені їх печатками, відповідно до вимог діючого законодавства України.

А отже, місцевим господарським судом вірно встановлено та видатковими накладними підтверджено, що ПрАТ «Альба Україна» виконало свої зобов'язання у повному обсязі, а саме поставило відповідачу товар на загальну суму 974 948,17 грн. грн., проте відповідач в порушення норм чинного законодавства України та договору поставки не в повному обсязі виконав свої зобов'язання, а саме не сплатив суму основної заборгованості у розмірі 974 948,17 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надано доказів погашення основної заборгованості в сумі 974 948,17 грн.

А отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем виконано своє зобов'язання за договором купівлі-продажу належним чином.

Відповідно до пункту 3.1 договору відступлення прав вимоги від 05.06.2014р. № 70589-20/14-7 новий кредитор (позивач) набуває (купує) права вимоги, що відступається (продається) за цим договором після підписання сторонами цього договору

Частина 1 ст. 510 ЦК України передбачає, що, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Стаття 512 визначає підстави заміни кредитора у зобов'язанні.

Так, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

2. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

3. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статтв 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 515 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Приписами статті 516 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У відповідності до ст. 517 Цивільного кодексу України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Відповідно до статті 518 Цивільного кодексу України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2014р. ПрАТ "АЛЬБА УКРАЇНА" та ПАТ "Банк" Київська Русь" направили на належну юридичну адресу ТОВ "ЮНИС" повідомлення про здійснення відступлення права вимоги на підставі договору від 05.06.2014р. № 70589-20/14-7.

11.08.2014р. ПАТ "Банк" Київська Русь" направив відповідачу претензію № 5148/20-24901 про необхідність виконати зобов'язання зі сплати заборгованості в сумі 991 636,34 грн.

Проте, зазначені документи повернулись відправнику з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до пункту 7.1 договору відступлення права вимоги від 05.06.2014р. № 70589-20/14-7, за цим договором новий кредитор набуває право вимоги від боржника належного виконання зобов'язання по оплаті коштів боржником у сумі, яка зазначена в п. 1.1 цього договору, тобто 991 636,34 грн.

Також, п. 7.2 договору відступлення права вимоги встановлено, що крім права вимоги, новий кредитор набуває право на стягнення з боржника неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням ним зобов'язань за договором купівлі-продажу.

Приписами статті 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 599 Цивільного Кодексу України).

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду та зазначає, що позивачем доведений факт порушення відповідачем умов діючого законодавства та договору купівлі-продажу та ненадання відповідачем суду доказів погашення основного боргу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 974 948,17 грн.

Підстав для припинення зобов'язання за договором купівлі - продажу № 252 від 04.01.2010р. та договором відступлення прав вимоги № 70589-20/14-7 від 05.06.2014р. колегія суддів апеляційної інстанції не вбачається.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 114 242, 56 грн. пені,

3 % річних в сумі 14 343, 76 грн. та втрат від інфляції грошових коштів у розмірі 75 071, 01 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами статті 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Згідно з вимогами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Приписами ч. 6 вказаної статті унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань регулюються Законом України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Згідно статтей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, розмір неустойки, встановлений законом, не обмежує учасників договірних відносин щодо визначення розміру пені, а передбачає обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Як встановлено в п.7.2 договору купівлі - продажу від 04.01.2010р. № 252, у разі несвоєчасної оплати вартості товару, у відповідності до п.5.2, покупець сплачує штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожний день прострочення.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобов'язань відповідачем, передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства України.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що наданий позивачем розрахунок відповідає обставинам справи та умовам договору купівлі-продажу, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 114 242, 56 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 14 343,76 грн. та втрат від інфляції грошових коштів у сумі 75 071, 01 грн.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до "Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р. від 03.04.1997р. Верховного Суду України, для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою.

У випадку, коли відшкодуванню належить сума, яка складається з внесків, зроблених в різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Тому умовно слід рахувати, що сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Крім того, як встановлено в п.1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача за неналежне виконання зобов'язання 3% річних у сумі - 14 343,76 грн. та втрат від інфляції грошових коштів у сумі 75 071, 01 грн.

Доводи апелянта про те, що умовами договору купівлі - продажу від 04.01.2010р. №252 не передбачено обов'язку покупця перераховувати грошові кошти на рахунок будь-яких інших третіх осіб не приймаються колегією суддів, з огляду на наступне.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Крім того, частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

А отже, колегія суддів зазначає, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.

Відступлення права вимоги по суті не має для ТОВ «ЮНИС» як відповідача фактичного значення, так як не збільшує обсяг відповідальності та не завдає шкоду майновому інтересу останнього, адже мова йде про виконання позивачем добровільно прийнятого на себе обов'язку оплатити поставлений товар на підставі укладеного між сторонами правочину.

Апелянтом також не доведено, що зміст договору відступлення права вимоги від 05.06.2014р. №70589-20/14-7 суперечить чинному законодавству України, укладений з порушенням прав та законних інтересів відповідача (без надання згоди на його укладення), не містить всіх істотних умов господарського договору, без підтвердження суми, що відступається, належними первинними документами, договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, апелянтом не доведено, що позивач отримав право вимоги від ПрАТ "АЛЬБА УКРАЇНА" за договором купівлі-продажу, який був підписаний від імені ТОВ "ЮНИС" не уповноваженою особою.

Відповідно до ст. 204 Цивільного Кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів зазначає, що доказів недійсності (нечинності) договору купівлі - продажу від 04.01.2010р. № 252 та договору відступлення прав вимоги від 05.06.2014р. № 70589-20/14-7 матеріали справи не містять.

Також, відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що бухгалтерський облік та фінансова звітність грунтуються на основних принципах, один з яких є принципом повного висвітлення.

Повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Абзацем 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, встановлено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

А отже, твердження апелянта про те, що сума 991 636,64 грн., яка відступається, не підтверджена належними документами, а надані видаткові накладні не відповідають вимогам чинного законодавства до складання первинних документів не береться до уваги колегією суддів, оскільки вказані видаткові накладні є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять підписи сторін та скріплені їх печатками.

Крім того, колегія суддів зазначає, що поставлений товар відповідачем отримано без заперечень та зауважень, що також вбачається з зазначених видаткових накладних, які підписані у двосторонньому порядку та скріплені печатками обох сторін.

Посилання апелянта на невідповідність довіреностей до «Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей», які містяться в матеріалах справи на одержання матеріальних цінностей відповідно до п.6.8 договору купівлі-продажу також не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення, оскільки апелянтом на підтвердження своїх вимог та заперечень не надано ані суду апеляційної інстанції, ані місцевому господарському суду довіреностей по яких саме видаткових накладних дійсно отримувався товар.

Крім того, посилання апелянта на те, що договір про відступлення прав вимоги не містить всіх істотних умов господарського договору, так як сторони не визначили строк дії договору, а відтак цей договір вважається неукладеним, є передчасним, оскільки приписами п.6.1 договору відступлення перебачено що, він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта є необгрутованими, передчасними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського суду.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнис", м. Запоріжжя слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнис", м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.03.2015р. у справі №908/5507/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 14.05.2015р.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Россолов В.В.