ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа № 920/1834/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе", м. Суми (вх. №1762 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 10.12.14 року у справі №920/1834/14

за позовом ПАТ "Інформаційні комп'ютерні системи", м. Київ

до ПАТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми

про стягнення 193 045,34 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.12.2014 року у справі №920/1834/14 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе" на користь Приватного акціонерного товариства "Інформаційні комп'ютерні системи" 104991,60 грн. заборгованості за поставлений товар, 10499,47 грн. пені, 4288,84 грн. 3% річних та 2395,66 грн. судового збору. В частині стягнення 72442,20 грн. курсової різниці - відмовлено. В частині стягнення 3% річних в розмірі 73,23 - відмовлено.

Відповідач, ПАТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе", не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на його необгрунтованість з тих підстав, що встановлені судом при розгляді справи обставини, які стали підставою для задоволення позову, не відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам. Вважає, що суд першої інстанції при оцінці доказів в порушення ст. 43 ГПК України не вірно визначив дату, з якої у відповідача виникає обов'язок сплачувати вартість поставленого позивачем товару, що призвело до не вірного визначення періоду прострочки оплати за поставлений товар, та як наслідок до не обгрунтованого стягнення з відповідача 10499,47 грн. пені та 4288,84 грн. 3% річних.

Просить зазначене рішення скасувати в частині стягнення з відповідача 10499,47 грн. пені та 4288,84 грн. - 3% річних, в позові в цій частині відмовити.

Як зазначає відповідач у своїй скарзі, задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що він прострочив оплату товару, поставка якого була здійснена позивачем відповідно до накладної №ССу-21189 від 23.09.2013 р.

Враховуючи те, що відповідно до Специфікації №2 оплата товару повинна бути здійснена протягом 15 днів з моменту поставки товару, суд першої інстанції стягнув з нього також і пеню та 3% річних за прострочку оплати, яка розрахована позивачем починаючи з 08.10.13 р. Отже, суд першої інстанції, при розрахунку штрафних санкцій виходив з того, що дата поставки товару визначається датою, вказаною у накладній №ССу-21189 від 23.09.2013 р.

Однак, відповідач не погоджується з цим, оскільки на його думку відповідно до п. 2.3. Договору №ССу-014-13 від 25.02.13 р., датою поставки є дата передачі товару перевізнику, яка зазначена у товарно-транспортній чи вантажних деклараціях.

На думку відповідача, датою поставки товару є дата фактичного постачання товару транспортом позивача, належним доказом чого має бути відповідна відмітка у ТТН про дату поставки. В свою чергу, дата, вказана у накладній №ССу-21189 від 23.09.2013 р. не може вважатися датою фактичної поставки товару, адже вказана дата є датою виписки товару зі складу позивача, а не датою приймання товару на складі відповідача.

Крім того, як вбачається з накладної №ССу-21189 від 23.09.2013 р., у графі: "Одержав" не вказано дати одержання, що також виключає можливість встановлення дати фактичної поставки товару відповідачу. Отже, суд першої інстанції при оцінці доказів в порушення ст. 43 ГПК України не вірно визначив дату, з якої у відповідача виникає обов'язок сплачувати вартість поставленого позивачем товару, що призвело до невірного визначення періоду прострочки оплати за поставлений товар, та як наслідок до необгрунтованого стягнення з відповідача 10499,47 грн. пені та 4288,84 грн. 3% річних.

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм матеріального та процесуального права, надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони своїх представників в засідання судової колегії не направили, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи за поданою апеляційною скаргою.

Судова колегія, в межах вимог передбачених ст.101 ГПК України, повторно розглянувши справу та перевіривши повноту, законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 25 лютого 2013 р. між сторонами був укладений договір №ССу-014-13, згідно умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача, а відповідач в свою чергу зобов'язався прийняти і оплатити на умовах договору продукцію (товар), вартість, строк поставки і кількість якої узгоджувалась сторонами у додатках до договору (Специфікаціях).

Протягом строку дії договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 630224,27 грн., що підтверджується накладними, підписаними уповноваженими представниками обох сторін.

Також позивачем були виконані роботи з монтажу та введення в експлуатацію серверного обладнання на суму 750,00 грн., з ПДВ, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками сторін Актом №ССу-21709 про надання послуг від 24.07.2013 р.

Позивачем та відповідачем була підписана Специфікація №2 до договору від 25.08.2013 р., відповідно до умов якої постачальник (позивач) мав поставити покупцю (відповідачу) товар на загальну суму 299976,00 грн.. Строк поставки товару за Специфікацією №2 - 50 календарних днів з моменту отримання грошових коштів у розмірі 30% від загальної вартості товару.

12 липня 2013 року відповідач здійснив оплату у розмірі 30% від загальної вартості товару, що складає 89992,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням №12898 від 12.07.2013 на суму 89 992,80 грн.

23 вересня 2013 року позивач здійснив поставку товару на загальну суму 299 976,00 грн., що підтверджується підписаною сторонами накладною №ССу-21189 від 23.09.2013 року.

Відповідно до умов Специфікації №2 остаточна оплата 70% вартості товару мала бути здійснена відповідачем протягом 15 днів з дати поставки товару, а саме - до 08 жовтня 2013 року включно. Проте, відповідачем не була здійснена оплата товару вчасно. 17 лютого 2014 р. відповідачем була здійснена часткова оплата вартості поставленого товару у розмірі 104991,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням №№2334 від 17.02.2014 року.

Після здійснення часткової оплати, за відповідачем залишилась фактична заборгованість за товар, поставлений позивачем згідно накладної ССу-21189 від 23.09.2013 р. у розмірі 104991,60 грн.

04 квітня 2014 р. позивачем була надана відповідачу вимога про оплату поставленого товару, яка була отримана відповідачем 04.04.2014 р. (вхід. №8-1/2252), що підтверджується відповідною відміткою відповідача на оригіналі вимоги.

26 вересня 2014 року позивач направив на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення вимогу про оплату (вих. №15387 від 26.09.2014 року) фактичної заборгованості за поставлений товар у розмірі 104991 грн. 60 коп., а також здійснення оплати за виконані постачальником роботи у розмірі 750 грн. відповідно до Акту №Ссу-21709 про надання послуг від 24.07.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не оплатив поставлений товар, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем за поставлений товар в сумі 104991 грн. 60 коп. та 750 грн. за виконанні позивачем роботи відповідно до акту № Ссу-21709 про надання послуг від 24.07.2013 року.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідачем доказів сплати 104991 грн. 60 коп. заборгованості за поставлений позивачем товар, згідно накладної ССу-21189 від 23.09.2013 р. не надано.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 104991 грн. 60 коп. основного боргу за поставлений товар відповідно до договору №ССу-014-13 від 25.02.2013 року, укладеного між сторонами даного спору та 750 грн. за виконані позивачем роботи відповідно до акту № Ссу-21709 про надання послуг від 24.07.2013 року обґрунтовано визнані судом першої інстанції правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

З вимогою щодо стягнення 72442 грн. 20 коп. курсової різниці у зв'язку зі зростанням офіційного курсу долара США до гривні суд першої інстанції обгрунтовано не погодився, оскільки, відповідно до п. 3.4 договору у випадку зміни курсу долара США по відношенню до гривні протягом строку дії договору по відношенню з курсом долара США на дату укладення даного договору більше ніж на 4%, неоплачена сума вартості товару, зазначена у відповідній Специфікації до договору, може змінюватись пропорційно змінам зазначених курсів по вимозі кожної із сторін, шляхом підписання відповідного додатку до договору.

22.09.2014 року позивачем був відправлений на адресу відповідача лист (вих. №15181/1 від 22.09.2014) щодо підписання додаткової угоди №2 від 22.09.2014 р. до договору щодо перерахунку вартості неоплаченого товару. Разом з Листом позивач направив відповідачу два оригінали примірників підписаних з боку позивача додаткової угоди №2 від 22.09.2014 р. до договору та рахунок на оплату.

Документи були відправлені відповідачу цінним листом з описом вкладення. Відповідно до умов додаткової угоди №2 від 22.09.2014 р. та з урахуванням часткової оплати за поставлений товар, що була раніше здійсненна покупцем, покупець має сплатити постачальнику фактичну заборгованість за поставлений товар у розмірі 104 991,60 грн., та суму курсової різниці у зв'язку зі зростанням офіційного курсу долара США до гривні, встановленого НБУ, та зміною вартості неоплаченої частини Товару у розмірі 72 442,20 грн. Позивач вважає, що додаткова угода №2 від 22.09.2014р. була прийнята відповідачем та набула чинності з дати її підписання позивачем, а саме - з 22.09.2014р.

Проте, відповідач відповіді на Лист (вих.№15181/1 від 22.09.2014) не надав та не надіслав на адресу позивача вмотивованої відмови від підписання додаткової угоди №2 до договору.

Але в позовній заяві позивач зазначив, що додаткова угода №2 щодо зміни вартості товару в зв'язку з зростанням курсу долара США хоч і не була підписана відповідачем проте, вона набула чинності в зв'язку з тим, що відповідач не надіслав на адресу позивача вмотивованої відмови від її підписання.

Однак, з таким твердженням позивача суд першої інстанції правомірно не погодився, оскільки, відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 9.1. договору, всі зміни і доповнення до договору дійсні, якщо вони вчинені у письмовій формі та підписані сторонами договору.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, можливості одностороннього внесення змін до договору умовами діючого договору не передбачено, в зв'язку з чим, додаткова угода №2 не може вважатися укладеною в зв'язку з відмовою відповідача від її підписання. Тому вимога позивача в частині стягнення 72442 грн. 20 коп. курсової різниці у зв'язку зі зростанням офіційного курсу долара США до гривні є неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 4362 грн. 07 коп., суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем ці нарахування здійсненні і на безпідставно заявлену ним суму курсової різниці.

З урахуванням здійсненого судом першої інстанції перерахунку 3% річних без урахування суми курсової різниці складає: за період прострочення з 09.10.2013 року по 16.02.2014 року на суму 209983 грн. 30 коп. - 2260 грн. 92 коп., за період з 18.02.2014 року по 10.10.2014 року на суму 104991 грн. 60 коп - 2027 грн. 92 коп.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано визнав такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 10499 грн. 47 коп. та 4288 грн. 84 коп. 3% річних.

В іншій частині позовних вимог, щодо стягнення 3% річних в сумі 73 грн. 23 коп., судом правомірно відмовленоу позові за необґрунтованістю вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, судова колегія вважає, що посилання відповідача на те, що суд першої інстанції, при розрахунку штрафних санкцій невірно встановив дату поставки товару та невірно розрахував суму санкцій та річних є безпідставним.

Відповідно до п. 2.1. Договору Сторонами було погоджено, що поставка товару здійснюється на базисних умовах поставки FСА - м. Суми відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2010.

Термін поставки FСА (...named place) англ. Fгее Саrrіеr, або Франко перевізник (...назва місця) в редакції ІНКОТЕРМС 2010 року, опублікованих Міжнародної торговою палатою, означає, що продавець доставить вантаж, який пройшов митне очищення, зазначеному покупцем перевізнику до названого місця. Тобто перевізника товару визначає (та відповідно оплачує його послуги) покупець.

Згідно п. 2.6. Договору право власності на Товар і ризики переходять від постачальника до покупця з моменту передачі Товару перевізнику. Відповідно до п. 4.1. Договору приймання товару за кількістю здійснюється відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю П-6, затвердженою Державним арбітражем СССР 15.06.1965 року зі змінами № 81 від29.12.73, N 98 (v0098400-74) від 14.11.74, N 115 (v0115400-75 ) від 23.07.75 (надалі - Інструкція П-6). Відповідно до п. 11 Інструкції П-6, приймання продукції здійснюється особами, уповноваженими на те керівником або замісником керівника підприємства- отримувача.

Товар, поставлений відповідачу згідно Накладної №ССу-21189 від 23.09.2013 року, був отриманий повноважним представником покупця Пузиком М.В., який діяв на підставі Довіреності №0-47 від 20.09.2013 р., копія якої додана до матеріалів справи. В накладній вказано місце її складання - м. Суми та дата складання - 23.09.2013 р. Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання по поставці Товару належним чином поставивши Товар до м. Суми та передавши товар уповноваженому представнику відповідача. Дата, вказана в Накладній №ССу-21189, а саме 23.09.2013 року, є датою фактичної передачі Товару уповноваженому представнику відповідача.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи №920/1834/14 в суді першої інстанції, відповідачем не заявлялось жодних заперечень щодо дати поставки Товару, вказаної в Накладній №21189 від 23.09.2013 р., а також відповідач не оскаржував суму штрафних санкцій за Договором.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При розгляді справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував проти суми штрафних санкцій та не надавав жодних доказів в обгрунтування своєї позиції.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Сумської області від 10.12.2014 року у справі №920/1834/14 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та діючого законодавства, без порушень норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Таким чином, керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст.ст. 104-105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Сумської області від 10.12.2014 року у справі №920/1834/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18.05.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.