РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015Справа №910/1872/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Земкомерц" в особі ліквідатора Арбітражного керуючого Сокольвака Михайла Васильовича

до 1) Державної реєстраційної служби України

2) Головного управління юстиції у Львівській області

3) Публічного акціонерного товариства «Марфін банк»

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Відділ Держаного земельного агентства у Буському районі Львівської області

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Відділ Держаного земельного агентства у Яворівському районі Львівської області

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області

третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області

третя особа-5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області

третя особа-6, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Наталія Володимирівна

про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Сокольвак М.В. - за довіреністю;

від відповідача-1: не з'явилися;

від відповідача-2: не з'явилися;

від відповідача-3: не з'явилися;

від третьої особи-1: не з'явилися;

від третьої особи-2: не з'явилися;

від третьої особи-3: не з'явилися;

від третьої особи-4: не з'явилися;

від третьої особи-5: не з'явилися;

від третьої особи-6: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Земкомерц" в особі ліквідатора Арбітражного керуючого Сокольвака Михайла Васильовича звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції у Львівській області, Публічного акціонерного товариства "Марфін банк" про визнання недійсним договору іпотеки від 04.07.2011 року та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача договір іпотеки від 04.07.2011 року укладений між ним та ПАТ «Марфін банк» (відповідач-3) є недійсним в зв'язку з тим, що земельні ділянки які були передані відповідачу-3 не належали позивачу на праві власності та взагалі не існували.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов: 1) Визнавши недійсним договір іпотеки від 04.07.2011 року, укладений між ТОВ «Земкомерц» (33028. Рівненська обл.. місто Рівне, вул. Лєрмонтова, буд. 4 А. ) та ПАТ «Марфін Банк» (68003, Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Леніна, 28. ); 2) Знявши обтяження та скасувати записи - заборони на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; 3) Знявши обтяження та скасувавши записи - іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які внесені до Державного реєстру іпотек.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року порушено провадження по справі, залучено в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Відділ Держаного земельного агентства у Буському районі Львівської області, Відділ Держаного земельного агентства у Яворівському районі Львівської області, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Яворівського районного управління юстиції Львівської області, Приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Наталію Володимирівну та призначено розгляд справи на 11.03.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року розгляд справи відкладено на 24.03.2015 року.

20.03.2015 року через відділ діловодства суду від представника відповідача-3 надійшла заява про застосування арешту на заставлене майно, відзив, заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

23.03.2015 року через відділ діловодства суду від представника третьої особи-6 надійшли пояснення по справі, заява про розгляд справи без участі представника.

В судове засідання, призначене на 24.03.2015 року представник позивача з'явився, подав заяву про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

В судове засідання представники відповідача-1, 2, 3, третьої особи-1, 2, 3, 4, 5, 6 не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконали.

Відповідно до ч.3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Суд вважає за необхідне задовольнити клопотання представника позивача з огляду на складність спору.

Враховуючи те, що нез'явлення представників відповідача-1, 2, 3, третьої особи-1, 2, 3, 4, 5, 6 у судове засідання перешкоджає вирішенню спору по суті, суд вважав за доцільне відкласти розгляд справи на 07.04.2015 року.

В судове засідання 07.04.2015 року представники відповідача-1, 2, 3 та третьої особи-1, 2, 3, 4, 5, 6 не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 07.04.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 07.04.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Марфін банк» (далі по тексту - відповідач-3, Банк, іпотекодержатель, ПАТ «Марфін банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Земкомерц» (далі по тексту - позивач, позичальник, іпотекодавець, ТОВ «Земкомерц») укладено Кредитний договір №28800/OF (далі по тексту - Кредитний договір), за умовами якого (п. 1.1. Кредитного договору) відповідач-3 зобов'язався надати позивачу грошові кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості 12 000 000,00 грн.

18.08.2011 року між позивачем та відповідачем-3 укладено Додаткову угодою №2 до Кредитного договору (далі по тексту - Додаткова угода №2), згідно якої збільшено обсяг наданих кредитних коштів до 22 000 000,00 грн.

Згідно з п. 4.1. Кредитного договору (з врахуванням змін внесених Додатковою угодою №2) виконання позичальником зобов'язань за цим Договором забезпечується в тому числі іпотекою земельних ділянок, а саме:

- площею 0,7189 га, кадастровий № :01:004:0945, що знаходиться в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області (державний акт серії ЯК № 227446, виданий Управлінням Держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області 24.06.2011 року);

- площею 1,2524 га, кадастровий № :01:004:0467, що знаходиться на території с. Ямпіль Пустомитівського району Львівської області (державний акт серії ЯК № 227405, виданий Управлінням Держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області 24.06.2011 року);

- площею 0,9203, кадастровий № :02:000:0034, що знаходиться на території Одеської селищної ради Буського району Львівської області (державний акт серії ЯК № 227407, виданий Управлінням Держкомзему у Буському районі Львівської області 24.06.2011 року);

- площею 0,5000 га, кадастровий № :06:000:0393, що знаходиться на території Краковецької сільської ради Яворівського району Львівської області (державний акт серії ЯК № 227445, виданий Управлінням Держкомзему у Яворівському районі Львівської області 25.06.201 року);

- площею 1,5000 га, кадастровий № :03:000:0504, що знаходиться на території Краковецької сільської ради Яворівського району Львівської області (державний акт серії Ж № 227406, виданий Управлінням Держкомзему у Яворівському районі Львівської області 24.06.2011 року). (Далі разом по тексту - земельні ділянки).

04.07.2011 року між позивачем та відповідачем-3 укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міськрайонного нотаріального округу Котик Н.В. за №1812 (далі по тексту - Договір іпотеки).

Як вбачається з п. 1.2. Договору іпотеки, право власності на передані в іпотеку земельні ділянки ТОВ «Земкомерц» підтверджуються актами на право власності, а саме:

- серії ЯК № 227446, виданим Управлінням Держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області 24.06.2011 року;

- серії ЯК № 227405, виданим Управлінням Держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області 24.06.2011 року;

- серії ЯК № 227407, виданим Управлінням Держкомзему у Буському районі Львівської області 24.06.2011 року;

- серії ЯК № 227445, виданим Управлінням Держкомзему у Яворівському районі Львівської області 25.06.2011 року;

- серії ЯК № 227406, виданим Управлінням Держкомзему у Яворівському районі Львівської області 24.06.2011 року. (далі разом - акти на право власності на земельні ділянки).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що земельні ділянки які були передані відповідачу-3 не належали позивачу на праві власності та взагалі не існували.

На підтвердження факту, що земельні ділянки, які були передані в іпотеку, не належать на праві власності позивачу, позивач надав суду копії листів, а саме: №01-14/06-3515 від 15.09.2014 року, №01-14/07-4124 від 14.10.2014 року, №01-14/06-3514 від 15.09.2014 року, №331 від 15.10.2014 року, №2598 від 11.09.2014 року, №2709 від 22.09.2014 року, №04-08/1609 від 18.09.2014 року, №7338 від 17.09.2014 року, №8020 від 09.10.2014 року, №2819/9 від 10.10.2014 року, №7337 від 17.09.2014 року, №8019 від 09.10.2014 року, №2820/9 від 10.10.2014 року, №01-14/07-4132 від 14.10.2014 року (копії зазначених листві містяться в матеріалах справи, Том 1 стр.87-100; також далі разом - Листи).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 125 Земельного Кодексу України (далі по тексту ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом (п. 4 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Твердженням позивача про те, що земельні ділянки які були передані відповідачу-3 не належали позивачу на праві власності та взагалі не існували, та посилання позивача на копії вищевказаних листів не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. 34 ГПК України.

Суд вказує, що в даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 04.07.2011 року, укладеного між ТОВ «Земкомерц» (33028. Рівненська обл.. місто Рівне, вул. Лєрмонтова, буд. 4 А. ) та ПАТ «Марфін Банк» (68003, Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Леніна, 28. ), оскільки відсутні підстави, передбачені нормами ЦК України та ГК України, з якими Закон пов'язує недійсність договору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог про визнання Договору іпотеки - недійсним, зняття обтяження та скасування записів - заборони на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зняття обтяження та скасування записів - іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які внесені до Державного реєстру іпотек, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49,75, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 17.04.2015 року.