КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Справа№ 910/259/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Воєвода В.О.

від третьої особи - Пісна Д.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об`єднана» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівне Агро Плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агроцентр»

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Технологічна аграрна компанія об`єднана»

про визнання договору поставки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, третя особа звернулася з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій зазначає, що рішення прийнято при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2015 апелянту відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження і призначено до розгляду в колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І. на 14.05.2015.

В судове засідання на вказану дату з`явилися представники відповідача та третьої особи та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення ухвали суду від 10.04.2015.

Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю бути присутнім при розгляді апеляційної скарги суду не подав.

Враховуючи, те що представником позивача не було належним чином повідомлено суд про неможливість явки в призначене судове засідання, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка представника позивача не перешкоджає вирішенню справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

25.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівне Агро Плюс» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агроцентр» (постачальник) був укладений договір поставки № 6-250314/ззр.

За вказаним договором постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлений строк покупцеві продукцію для сільгоспвиробництва, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.1 договору).

Загальна кількість та найменування товару, що підлягає поставці, асортимент, ціна строк поставки, порядок оплати та інші умови визначаються додатковими угодами (специфікаціями) до договору (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору зобов'язання сторін по поставці відповідної партії товару (певного асортименту) виникають лише після підписання сторонами відповідної додаткової угоди до договору.

Сторони дійшли згоди про необхідність забезпечення грошових зобов'язань по даному договору шляхом додаткового укладання сторонами договору поруки з третьою особою.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2014 (п. 2.1 договору).

Крім того, між сторонами були укладені додаткові угоди № 1,2,3,4, якими визначено асортимент товару, що поставлявся продавцем та вартість такого товару.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, обґрунтував свої вимоги тим, що вказаний договір поставки має бути визнаний недійсним, оскільки зі сторони покупця він був підписаний директором товариства, який перевищив свої повноваження, оскільки не мав права, згідно статуту товариства на укладання угод на суму, визначену договором та додатковими угодами до нього, без згоди Загальних зборів товариства.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи спірний договір та додаткові угоди до нього з боку покупця підписав директор Табатадзе Р.Д., а з боку продавця - генеральний директор Колесник В.Ф. та ці підписи сторони скріпили печатками.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Третя особа в апеляційній скарзі зазначає, що умовами статут позивача права директора щодо обсягу договорів, які він має право укладати від імені товариства самостійно без згоди загальних зборів товариства, обмежено сумою 100000 грн.

Відповідно до п. 11.9 Статуту ТОВ «Рівне Агро Плюс» директор або будь-яка особа, якій повноваження директора були делеговані, не має права, зокрема, на вчинення правочинів, витрату коштів або відчуження майна сума (вартість) якого перевищує 100000 грн. без попередньої згоди Загальних зборів учасників товариства.

Поруч з цим, позивач та апелянт зазначав проте, що Загальні збори товариства не приймали рішення, про вчинення оскаржуваного правочину та не надавали згоду на укладання угод в сумі, що визначена додатковими угодами до спірного договору поставки.

Проте, колегія суддів не приймає такі доводи апелянта до уваги, зважаючи на наступне.

Матеріали справи містять копію протоколу № 29 загальних зборів учасників ТОВ «Рівне Агро Плюс» від 24.03.2014, відповідно до якого вбачається, що присутні учасники в сукупності володіють 100% голосів, а отже загальні збори є повноважними, а рішення прийняті на даних зборах є правомірними.

Згідно порядку денного, загальними зборами, зокрема, вирішувалось питання про надання згоди на укладання договору та про надання директору товариства повноважень на укладання договору.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, керівником товариства (директором) є Табатадзе Р.Д.

На вказаних загальних зборах товариства було прийнято рішення про надання згоди товариству на придбання у ТОВ «Сервіс - Агроцентр» засобів захисту рослин, а саме: примекстра TZ Голд 500 SC, базагран та діанат та було вирішено про уповноваження директора товариства Табатадзе Р.Д. на укладання та підписання договору на придбання у ТОВ «Сервіс - Агроцентр» засобів захисту рослин, а саме: примекстра TZ Голд 500 SC, базагран та діанат.

Як вбачається із умов договору поставки, він був укладений між товариствами 25.03.2014, тобто після проведення вказаних вище Загальних зборів товариства.

Додатковими угодами 1,2,3,4 до договору, що є невід`ємними його частинами, сторони визначили асортимент, обсяг та вартість товару, що буде поставлятися і дані показники (асортимент, обсяг та вартість товару) відповідають тим, що були визначені Загальними зборами товариства та на придбання яких директору Табатадзе Р.Д. була надана згода учасниками товариства.

Таким чином, доводи позивача та третьої особи проте, що директор товариства Табатадзе Р.Д. не мав належного обсягу цивільної дієздатності для укладання оспорюваного правочину є хибними, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах та спростовуються вище зазначеним.

Зауваження апелянта проте, що із вказаного протоколу загальних зборів № 29 не вбачається надання згоди директору товариства на укладання договору поставки № 6-250314/ззр від 25.03.2014 не приймаються колегією суддів, оскільки на час проведення Загальних зборів учасники товариства не могли достовірно знати точну дату укладання такого договору та його номер, в той час як Загальними зборами було вирішено основне питання, щодо надання дозволу директору товариства на укладання угод, що перевищують суму 100000 грн., тобто обмеження, визначені статутом товариства позивача.

Заперечення, викладені третьою особою в апеляційній скарзі, стосовно того, що судом першої інстанції не досліджувалося питання наявності у представників учасника ТОВ «Рівне Агро Плюс» Артема Матіоса та Юрія Демчука дійсних довіреності щодо прийняття таких рішень, як надання директору товариства повноважень на укладання оспорюваного правочину, не приймаються до уваги апеляційною інстанції, оскільки по-перше, дане питання взагалі не зауважувалося позивачем при подані позову до місцевого суду, а по-друге предметом спору по даній справі є дійсність договору поставки, а не правомочність чи ні проведених Загальних зборів ТОВ «Рівне Агро Плюс» 24.03.2014.

Представником апелянта не надано суду доказів існування будь-якого спору щодо визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Рівне Агро Плюс» від 24.03.2014, оформленого протоколом № 29, чи існування вже рішення суду, що набрало чинності, яким таке рішення загальних зборів визнано недійсним.

Отже, протокол № 29 загальних зборів ТОВ «Рівне Агро Плюс» є належним та допустимим, в розумінні норм ГПК України, доказом, що підтверджує наявність у директора позивача Табатадзе Р.Д. повноважень на укладання оспорюваного правочину.

Згідно з п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Відповідну правову позицію висловив Верховний суд України у постанові від 19.08.2014 по справі № 5013/492/12, в якій він, зокрема, зазначив, що схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі - продажу).

Крім того, що Загальними зборами товариства директору Табатадзе РД. були надані повноваження на укладання оспорюваного договору, вчинений правочин в наступному був схвалений юридичною особою, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткові накладні № 695 від 07.04.2014 р., № 703 від 07.04.2014 р., № 832 від 14.04.2014 р., № 865 від 14.04.2014 р., № 910 від 15.04.2014 р., № 903 від 15.04.2014 р., № 945 від 17.04.2015 р., № 1318 від 22.05.2014 р., № 1388 від 26.05.2014 р., № 1529 від 11.06.2014 р. та відповідні довіреності на отримання даного товару, яких чітко зазначене на виконання якого саме договору вони видаються.

Отже, судом першої інстанції вірно було визначено, що при розгляді позову знайшов підтвердження той факт, що позивач своїми діями у подальшому схвалив укладений ним договір поставки № 6-250314/ззр від 25.03.2014, а тому подальше визначення даного договору недійсним не є можливим.

Згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абзацу першого частини третьої статі 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Однією із підстав для визнання правочину недійсним, на думку апелянта, є те, що відповідач був обізнаний про обмеження директора товариства щодо вчинення зазначеного правочину, оскільки умовами договору визначено, що він (директор Табатадзе Р.Д.) діє на підставі статуту.

Дане твердження спростовується наступним.

Вказаною вище постановою пленуму Вищого господарського суду України, зокрема п. 3.3 визначено, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається з тексту договору поставки від 25.03.2014, його текст не містить відомостей стосовно того, що директора Табатадзе Р.М., який представляє інтереси покупця, ТОВ «Рівне Агро Плюс», укладає цей договір на підставі статуту товариства.

Крім того, п. 5.2 договору визначено, що ТОВ «Рівне Агро Плюс» як покупець, зобов`язаний надати до укладання даного договору постачальнику (відповідачу) належним чином завірені документи, що регламентують діяльність покупця, зокрема витяг статуту стосовно повноважень виконавчого органу для особи, уповноваженої на підписання договорів.

Доказом належного виконання покупцем обов`язку по передачі постачальнику вищевказаних документів є належним чином складений та підписаний сторонами акт приймання-передачі документів.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять копію вказаного акту приймання-передачі документів, та сторонами по справі не було надано будь-яких належних та допустимих доказів передання постачальнику документів, зокрема витягу зі статуту, у суду відсутні підстави для встановлення факту, що відповідач (постачальник) на момент укладання договору був обізнаний про наявність у особи, яка діяла від імені покупця та підписували оспорюваний правочин, існували обмеження щодо укладання договорів.

В той же час, колегія суддів зазначає, що відповідач на дату укладання спірного договору мав копію протоколу загальних зборів учасників товариства позивача, яким директору Табатадзе Р.Д. були надані повноваження на укладання договорів з відповідачем, що перевищують обмеження, встановлені статутом товариства, а саме на суму понад 100000 грн., а тому ТОВ «Сервіс-Агроцентр» мав усі необхідні докази наявності у директора товариства на укладання такого ряду договорів, що в свою чергу виключає необхідність у витребуванні статуту контрагента до підписання договору.

Також, колегія суддів зазначає, що в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців, що є у відкритому доступі, відсутні відомості про наявність у керівника Табатадзе Р.Д. обмежень щодо укладання угод, суми яких перевищують 100000 грн.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Як встановлено Господарським судом міста Києва, договір поставки та додаткові угоди до нього укладалися між позивачем і відповідачем за взаємної згоди та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд вірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах обґрунтовано було відмовлено.

Крім того, апелянт у своїй скарзі зазначав про порушення судом першої інстанції, при винесені оскаржуваного рішення, процесуальних норм права.

Так, представником третьої особи було зазначено, що в процесі розгляду спору судом першої інстанції ним було подано клопотання про продовження строку розгляду спору, проте, дане клопотання, в порушення норм ГПК України не було розглянуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців.

Згідно із матеріалів справи, судом прийнято до провадження поданий позивачем позов 12.01.2015, про що винесена відповідна ухвала, отже строк розгляду такого спору закінчується 12.03.2015.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено 12.03.2015, тобто в останній день строку, а отже підстави для розгляду та вирішення клопотання про продовження строку розгляду спору у місцевого суду не виникли.

Також, апелянт зазначає, що позивачем по справі до суду першої інстанції подавалася заява про зміну підстав позову, проте суд першої інстанції безпідставно не прийняв її до розгляду, необгрунтувавши причини такої відмови.

Вказане спростовується наступним.

Відповідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Як вбачається із описової частини оскаржуваного рішення, в ньому зазначено, що судом не приймалася до розгляду заява представника позивача про зміну підстав позову, оскільки така заява була подана після початку розгляду справи по суті.

Вказаною вище ППВГСУ № 18 визначено, що початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК) відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання.

При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

Відповідно до протоколу судового засідання від 02.02.2015 вбачається, що головуючий, роз`яснивши учасникам процесу права та обов`язки згідно ст. 22 ГПК України, розглянувши заявлені клопотання та вирішивши питання щодо можливості розгляду справи за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про день та час судового засідання, оголосив про початок розгляду справи по суті та заслухав пояснення представника відповідача стосовно заявлених позовних вимог та відповіді на поставлені запитання.

Таким чином, твердження апелянта проте, що спір по суті так і не був розглянутий, у зв`язку із неявкою представника позивача, спростовується всім вище зазначеним.

Зауваження представника апелянта проте, що розгляд справи без участі представника позивача порушив його права та позбавило його можливості надання пояснень на підтримку доводів, викладених в позовній заяві, спростовується тим, що рішення місцевим судом було прийнято не з першого судового засідання, справа розглядалася протягом двох місяців, і неодноразового слухання відкладалося, про що виносилися відповідні ухвали, які направлялися на адресу позивача в тому числі і зокрема.

Матеріали справи містять достатню кількість зворотних повідомлень, де міститься відмітка представника позивача про отримання ухвал суду, що в свою чергу є доказом належного та своєчасного повідомлення сторони про час ті місце розгляду поданого ним позову.

Представником позивача подавалося один раз суду клопотання про відкладення розгляду справи з підстав відсутності достатнього часу для підготовки до судового засідання, проте, зважаючи на те, що позов подавався саме позивачем, який безпосередньо зацікавлений у вирішені спору на свою користь, зважаючи на отримання ухвалу суду про порушення провадження 17.01.2015, представник позивача мав достатньо часу для підготовки до участі у судовому засіданні, що вперше було призначено на 02.02.2015.

До того ж, станом на 02.02.2015 матеріали справи містили лише подану позивачем позовну заяву з додатками та відзив відповідача на позов також з додатками, що був в повному обсязі направлений на адресу позивача 19.01.2015, що підтверджується оригіналом квитанції УДППЗ «Укрпошта» та оригіналом опису вкладення на ім`я позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно було розпочато розгляд справи по суті без участі представника позивача, оскільки такі дії останнього свідчать лише про навмисне затягування розгляду спору.

Крім того, представник позивача не був позбавлений можливості, за відсутності можливості безпосередньої явки в судове засідання, направити на адресу суду додаткові письмові пояснення стосовно предмету позову.

Отже, апеляційна інстанція зазначає, що судом першої інстанції не були порушені права позивача, як проте зазначає апелянт в скарзі, до того ж представник позивача також не був присутній при розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, хоча про день та час розгляду був повідомлений належним чином, про що зазначалося вище, та не заявляв проте, що його права були порушені при розгляді позову Господарським судом міста Києва.

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваної угоди судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, а отже Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівне Агро Плюс», а тому апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об`єднана» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об`єднана» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об`єднана» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2015 у справі № 910/259/15-г- без змін.

Матеріали справи № 910/259/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко