КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа№ 910/22231/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Приходько Я.М., довіреність № 14 від 30.01.2015;

від відповідача - представник не прибув;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Логістік-Центр" на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/22231/14 за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Логістік-Центр" про стягнення 276 823, 51 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Логістік-Центр" заборгованості за договором оренди у розмірі 193 125, 82 грн., а також 5 793, 75 грн. - штрафу у розмірі 3 % від суми заборгованості, 29 249, 30 грн. - пені за невиконання зобов'язання зі здійснення орендних платежів, 15 951, 25 грн. - пені за невиконання обов'язку щодо повернення орендного майна, 5 365, 19 грн. - 3 % річних та 27 338, 20 - інфляційних; зобов'язання відповідача повернути Державному підприємству з питань поводження з відходами як вторинною сировиною індивідуально визначене орендоване майно, загальна вартість якого становить 1 237 002, 12 грн., а саме: контейнер склопластичний для збору ТПВ об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.); контейнер металевий для збору ТПВ об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/22231/14 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати у розмірі 193 125, 82 грн., пені в сумі 10 091,38 грн., штрафу в сумі 5 793, 75 грн., 3% річних в сумі 5 206,46 грн. та інфляційних в сумі 27 338, 20 грн.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/22231/14 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт, зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано обставину часткового повернення відповідачем позивачу орендованого майна.

Також, апелянт зазначає про неможливість одночасного стягнення пені та штрафу.

В судовому засіданні 12.05.2015 року представник позивача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості участі представника у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, як орендодавцем та товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Логістік-Центр", як орендарем 01.07.2013 укладено договір оренди індивідуально визначеного рухомого майна, що належить до державної власності № 0713/2.

Згідно п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно.

Відповідно до п. 3.1. договору розмір орендної плати зазначається у додаткових договорах до даного договору.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 договору).

Пунктом 3.9 договору передбачено, що у разі припинення (розірвання) договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно або у триденний термін з моменту отримання орендодавцем листа від орендаря з пропозицією скласти акт приймання-передачі майна, але не раніше підписання акту приймання-передачі майна. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції.

Згідно п. 5.10. договору у разі припинення (розірвання) договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві майно в належному стані.

Відповідно до п. 9.7 договору за прострочення у внесенні орендної плати орендар за кожний день прострочення сплачує орендодавцю пеню, що обчислюється виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України.

За прострочення повернення орендодавцеві майна, що орендується за цим договором, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі, обчисленому виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення до повного виконання обов'язку щодо повернення орендованого майна (п. 9.8 договору).

Договір, відповідно до п. 10.1., набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 01.07.2013 р. до 31.12.2013 р. включно. Сторони погодили, що відповідач вступає у строкове платне користування майном у термін з 01.09.2013 р. до 31.12.2013 р.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий строк на тих же умовах, що оформляється додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

Також, 01.07.2013 р. між сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору № 0713/2 від 01.07.2013 р., за умовами якого відповідачу в оренду передано контейнер склопластичний для збору ТПВ об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.) та контейнер металевий для збору ТПВ об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).

Відповідно до цього додаткового договору розмір річної орендної плати за майно, передане за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р. становить 157 913, 00 грн., що складає 13 160, 00 грн. на місяць.

За актом приймання-передачі від 01.09.2013 р. позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування контейнер склопластичний для збору ТПВ об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.) та контейнер металевий для збору ТПВ об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).

Відповідачем зобов'язання в частині здійснення орендних платежів не виконувались належним чином, у зв'язку з чим 07.11.2013 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 616 про погашення заборгованості за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р., а також сплату пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Згодом, а саме 22.11.2013 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Авто-Логістік-Центр" перерахувало на користь позивача грошові кошти у розмірі 5 000, 00 грн. за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р.

Листом № 87 від 04.12.2013 р. відповідач підтвердив наявність у нього заборгованості за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р. у розмірі 42 376, 00 грн., а також просив надати розстрочку щодо її оплати та зобов'язався погасити борг до 01.04.2014 р.

Позивач листом № 750 від 11.12.2013 р. повідомив відповідача про відсутність заперечень проти часткової сплати боргу у разі дотримання ним договірних зобов'язань.

Відповідачем взяті на себе зобов'язання не виконувались, у зв'язку з чим позивачем 18.02.2014 на його адресу було направлено претензію № 111 з вимогою про сплату орендної заборгованості.

В свою чергу відповідач листом № 16 від 17.02.2014 р. просив позивача прийняти з оренди майно - контейнери, у зв'язку з закінченням терміну дії договору.

Між сторонами 17.03.2014 р. складено акт обстеження орендованого майна, у якому зафіксовано, що майно має ознаки неправильного використання та не відповідає умовам договору, у зв'язку з чим відповідач зобов'язався здійснити інвентаризацію орендованого майна.

Відповідно до довідки від 16.09.2014 р. балансова вартість майна, орендованого за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р. становить 1 237 002, 12 грн.

Враховуючи наявність у відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 193 125,82 грн., позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення.

Крім цього, позивач просив суд, у зв'язку з закінченням терміну договору оренди, зобов'язати відповідача повернути йому орендоване майно.

Судом першої інстанції зазначені вимоги було задоволено.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, що наведено вище у даній постанові.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення орендної плати в сумі 193 125,82 грн.

Крім цього, колегія суддів погоджується із задоволенням вимоги про зобов'язання відповідача повернути орендоване майно позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до п. 10.1 договір оренди набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 01.07.2013 р. до 31.12.2013 р. включно. Сторони погодили, що відповідач вступає у строкове платне користування майном з 01.09.2013 р. до 31.12.2013 р.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий строк на тих же умовах, що оформляється додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідної додаткової угоди між сторонами не було укладено.

Разом з тим, сторони своїми діями (лист відповідача № 16 від 17.02.2014 р. про необхідність прийняття позивачем орендованого майна, а також лист позивача № 290 від 13.03.2014, в якому він не заперечує проти цього) підтвердили факт припинення договору оренди та необхідність повернення майна.

Отже, договір оренди є припиненим з 31.12.2013 р.

Враховуючи припинення договору оренди, відповідач відповідно до вимог ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України зобов'язаний повернути позивачу орендоване майно.

З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано було задоволено вимогу позивача про зобов'язання відповідача повернути орендоване майно.

Обставини ж повернення відповідачем позивачу до прийняття оскаржуваного рішення частини орендованого майна не можуть бути підставою для зміни цього рішення, з огляду на наступне.

Відповідачем про існування зазначеної обставини було повідомлено лише суд апеляційної інстанції та до апеляційної скарги додано оформлений належним чином Акт приймання-передачі контейнерів від 25.11.2014.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду підтвердив отримання від відповідача за цим Актом частини орендованого майна, проте заперечив проти зміни рішення суду через неподання такого доказу до суду 1-ї інстанції.

Наведені доводи апелянта не можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин (п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 № 7).

Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції відповідач жодного разу не забезпечив явку свого представника у судові засідання, хоча повідомлявся належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 4, 141).

Отже, відповідач мав можливість повідомити суд 1-ї інстанції про повернення частини орендованого майна та надати акт приймання-передачі.

Проте, жодних письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог, а також з приводу повернення частини орендованого майна, з наданням при цьому відповідних доказів, до місцевого господарського суду надано не було.

Жодних доводів поважності причин неподання суду 1-ї інстанції вказаного доказу - акту приймання передачі апелянтом не наведено, та жодного доказу такої поважності не подано.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості участі представника у судових засіданнях від відповідача до суду першої інстанції не надходило.

Лише при зверненні до суду апеляційної інстанції відповідач повідомив про повернення позивачу частини орендованого майна до прийняття оскаржуваного рішення.

Разом з тим, апелянт подаючи до суду апеляційної інстанції додатковий доказ (Акт приймання-передачі контейнерів від 25.11.2014) жодним чином не обгрунтував неможливість його подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи наведене, підстави для прийняття цього додаткового доказу у суду апеляційної інстанції відсутні.

Отже, відповідно і підстав для зміни оскаржуваного рішення не має.

Проте, обставина повернення відповідачем позивачу частини орендованого майна, а саме контейнерів скло пластичних для збору ТПВ об'ємом 3,5 м.куб у кількості 39 штук, що підтверджується актом приймання-передачі контейнерів від 25.11.2014, повинна бути врахована при примусовому виконанні рішення суду.

Позивачем також заявлено до стягнення 5 793, 75 грн. - штрафу у розмірі 3 % від суми заборгованості, 29 249, 30 грн. - пені за невиконання зобов'язання зі здійснення орендних платежів, 15 951, 25 грн. - пені за невиконання обов'язку щодо повернення орендного майна, 5 365, 19 грн. - 3 % річних та 27 338, 20 - інфляційних.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її максимальний розмір, що може бути стягнуто встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові від 27.04.2012 р. по справі №06/5026/1052/2011.

З огляду на викладене, доводи апелянта про неможливість одночасного стягнення пені та штрафу відхиляються за необґрунтованістю.

Пунктом 3.6 договору передбачено, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Відповідно до п. 9.7 договору за прострочення у внесенні орендної плати орендар за кожний день прострочення сплачує орендодавцю пеню, що обчислюється виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України.

За прострочення повернення орендодавцеві майна, що орендується за цим договором, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі, обчисленому виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення до повного виконання обов'язку щодо повернення орендованого майна (п. 9.8 договору).

Таким чином, договором оренди передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення його умов у вигляді сплати як пені, так і штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, як зі своєчасного здійснення орендних платежів, так і своєчасного повернення майна за договором оренди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 10 091,38 грн., штрафу в сумі 5 793, 75 грн., 3% річних в сумі 5 206,46 грн. та інфляційних в сумі 27 338, 20 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Логістік-Центр" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 910/22231/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/22231/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко