ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2015 р.Справа № 922/2019/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "КРАММІСЬКБУД", м.Краматорськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Склад Менеджмент", м.Луганськ 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Велбум нова груп", с.Михайлівка Вінницької області
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - Ковальової А.Г. (довіреність б/н від 02 квітня 2015 року);

відповідача - не з'явився;

3-ої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "КРАММІСЬКБУД", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним договору субпідряду №14/1305-4, укладеного 13 травня 2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Менеджмент" (відповідачем)

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у нього виник сумнів щодо реальності фінансового-господарської діяльності відповідача. Нормативно позовні вимоги вмотивовано ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України.

На виконання Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" № 1632-18 від 12.08.2014 року та відповідно до розпорядження Вищого господарського суду України "Про зміну територіальної підсудності господарських справ" №28-р від 02.09.2014 року визначено, які суди розглядатимуть справи, підсудні господарським судам, розташованим в районі проведення антитерористичної операції, зокрема: господарським судом Харківської області - господарських справ, підсудних господарському суду Луганської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 квітня 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі і призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28 квітня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Велбум нова груп".

28 квітня 2015 року представник позивача надав до суду супровідним листом (вх.№17300) витребувані документи, які судом було досліджено та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представники 3-ої особи та відповідача в судове засідання 28 квітня 2015 року не з'явились, витребувані документи не надали, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвала про порушення провадження у справі направлена третій особі на юридичну адресу згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно до ст.64 ГПК України у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідач зареєстрований в м.Луганськ. Згідно листа Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 27 листопада 2014 року № 50-06/1005, адресованого Вищому господарському суду України, приймання поштових відправлень на/з території Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, станом на 27 листопада 2014 року призупинено. До таких територій згідно змісту вищевказаного листа входить також і м.Луганськ, у якому зареєстрований відповідач, у зв'язку з чим, пересилання поштової кореспонденції на адресу відповідача неможливо.

Відповідно до п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12 вересня 2014 року N 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" Із змінами і доповненнями, внесеними інформаційним листом Вищого господарського суду України від 1 грудня 2014 року N 01-06/2052/14":

"Якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. Відповідно до п.4 вищезазначеного листа, за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду.

Відповідно до Порядку врегулювання питань, що виникають у зв'язку застосуванням Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", затвердженого Наказом керівника апарату господарського суду Харківської області №07-КА від 19 лютого 2015 року, а саме п. 2.2.: "За неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і у спосіб зазначений у п.2.1 Порядку інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці господарського суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет (http://hr.arbitr.gov.ua/sud5023)".

У зв'язку з неможливістю направлення за належністю поштової кореспонденції на адресу відповідача, було складено відповідний акт від 03 квітня 2015 року.

Ухвала суду від 02 квітня 2015 року була розміщена на сторінці господарського суду Харківської області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy) (а.с.60).

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК ( 1798-12 ).

Відповідно до п.п.3.9.2, 3.9.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, господарським судом вжито необхідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу (відповідача), який знаходиться на території проведення АТО.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами. За таких обставин, справа розглядається на підставі ст.75 ГПК України, без участі представників відповідача та третьої особи.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, встановив наступне.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

13 травня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір субпідряду №14/1305-4 (далі - договір), який було підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками.

Предметом даного договору є придбання та введення в експлуатацію токарно-карусельного верстата з двухстоїчною станиною, мод.DVT 800x60/250L-NC. Пристрій фундаменту.

Так, відповідно до умов договору субпідряду, укладеного між позивачем і відповідачем, ТОВ "СКЛАД МЕНЕДЖМЕНТ" (відповідач) виконало роботи за цим договором в повному обсязі.

За виконані роботи позивачем сплачено грошову суму в повному обсязі ТОВ "ВЕЛБУМ НОВА ГРУП" (третій особі), на підставі договору уступки права вимоги від 15 серпня 2014 року, укладеного між позивачем, відповідачем та третьою особою.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував на те, що під час перевірки податковими органами відповідача, встановлено відсутність необхідних умов для його господарської діяльності, отже, реальність фінансово - господарської діяльності відповідача під сумнівом.

Також позивач вказує на те, що зазначені вище обставини можуть суттєво вплинути на використання позивачем прав, передбачених податковим законодавством та автоматично призвести до його порушення, тому позивач не має наміру продовжувати господарські відносини з відповідачем, у зв'язку з чим, просить суд визнати недійсним спірний договір на підставі ст.203,215 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського Кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським Кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити кошти, надати інформацію, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п.1 ст.626, ст.627, п.1 ст.628 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 180 Господарського коднксу України також передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови від 06.11.2009 р. N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин з якими закон пов'язує настання певних юридичних наслідків.

Отже, у даній справі необхідною умовою для визнання спірного договору субпідряду недійсним є встановлення норми права, котрій суперечить спірний договорі і доведення факту невідповідності змісту договору цій нормі.

Позивач у позовній заяві посилається на ст.203, 215 Цивільного кодексу України, але не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину (ст.203 ЦК України). В силу принципу змагальності сторін суд не вправі виходити за межі своєї компетенції та за позивача наводити правове обґрунтування позовних вимог, а потім давати їм правову оцінку як суд. Відтак, в даному разі позовні вимоги не містять під собою правових підстав, що в свою чергу є підставою для відмови від позову.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст.54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п. 2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки сторонами при укладанні спірного договору субпідряду було досягнуто всіх істотних умов договору, а позивачем не доведено суду та не надано доказів на підтвердження факту недійсності спірного правочину, то позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм закону, спростованими матеріалами справи, у зв'язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у даній справі суд покладає на позивача.

На підставі ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.173, 180 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 203, 204, 509, 626, 627, 628, 629, 638 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 05.05.2015 р.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/2019/15