РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №910/6022/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВТ»

до Концерну «Військторгсервіс»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

1) Міністерство оборони України,

2) Рівненська міжрегіональна універсальна товарно-майнова біржа «Прайс»

про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу

Суддя: Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Михайлевський Ю.Р. (довіреність від 20.10.2014 ЛВ№060613),

від відповідача - Баран М.Ф. (довіреність від 05.01.2015 №07),

від третьої особи 1 - Пасічник К.Ю. (довіреність від 23.12.2014 №220/1102/д),

від третьої особи 2 - не прибув

в с т а н о в и в:

12.03.2015 позивач звернувся до господарського суду міста Києва із позовною заявою, в якій просив зобов'язати Концерн «Військторгсервіс» укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВТ» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 18/25 часток вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень № 107: №1-№22 першого поверху багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Вінниця, провулок 1-й Київський, 62, загальною площею 470,7 кв. м. та вартістю 769326 грн., запропонований Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ».

03.04.2015 відповідач надав суду письмове клопотання про застосування строків позовної давності по справі, у якому послався на положенн статті 257 Цивільного кодексу України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 45 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803 «Про затвердження пордяку відчуження об'єктів державної власності» протокол, затверджений та погоджений відповідно до вимог пункту 33 цього Порядку, є підставою для укладення протягом 30 календарних днів з дати затвердження договору купівлі-продажу між переможцем аукціону та суб'єктом господарювання. Згідно змісту позовної заяви хід публічних торгів відбувся 23.11.2010, у зв'язку із чим було складено відповідний протокол. Таким чином, через 30 днів після підписання протоколу почався перебіг строку позовної давності, який сплину наприкінці 2013 року. За вказаних обставин відповідач просив врахувати положення ст. 257 та застосувати позовну давність.

У судове засідання представник третьої особи 2 не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, вислухавши присутніх під час судового розгляду справи представників учасників судового процесу, суд встановив такі фактичні обставини.

05.11.2010 між Концерном «Військторгсервіс» та Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» було укладено договір про надання послуг проведення аукціону (прилюдних торгів) з продажу майна: нежитлових вбудованих приміщень магазину, загальною площею 470,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м.Вінниця, провулок 1-й Київський, 62.

23.11.2010 Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги

Згідно протоколу № 348-н про хід публічних торгів від 23.11.2010 право на укладення договору купівлі-продажу об'єкта отримало Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» з ціновою пропозицією в сумі 769 326 грн.

Позивачем на рахунок Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс» було перераховано грошові кошти у сумі 769 326 грн. Вказана обставина підтверджується платіжними дорученнями №109 від 19.11.2010, №110 від 26.11.2010 та №111 від 30.11.2010.

Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» на рахунок Концерну «Військторгсервіс» було перераховано грошові кошти у розмірі 753939 грн. 48 коп. за виключенням біржової винагороди у розмірі 2%, що складає 15386 грн. 52 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № 522 від 29.11.2010 та № 525 від 01.12.2010.

11.03.2011 року між Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії управління «Західного оперативного командування «Концерну Військторгсервіс» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1.1 якого продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність 18/25 часток вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень І поверху багатоквартирного житлового будинку, що знаходяться в житловому будинку за № 62, що по провулку Київському 1 в м.Вінниці, вказані частки вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень та оплатив її ціну у розмірі та у порядку, встановленому цим договором. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б., який зареєстрований в реєстрі за № 381.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 24.09.2012 по справі №7/46/2012/5003, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2012 та постановою Вищого господарського суду від 03.11.2013, визнаний недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу нерухомого майна належного державі в особі Міністерства оборони України і яке знаходиться на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс» укладений 11.03.2011 року між концерном «Військторгсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ», посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б., який зареєстрований в реєстрі за № 381. Рішенням зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» повернути державі Україна в особі Концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно: 18/25 часток вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень, а саме приміщення № 107, № 1 - № 22, площею 470,7 кв.м., І поверху багатоквартирного житлового будинку, що знаходяться в житловому будинку за № 62, що по провулку Київському 1 в м.Вінниці. Зобов'язано Концерн «Військторгсервіс» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» грошові кошти в сумі 769 326 грн., отримані Концерном «Військторгсервіс» за договором купівлі-продажу від 11.03.2011 року.

Прозивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що протокол № 348-н про хід публічних торгів від 23.11.2010 не визнавався недійсним рішенням суду, а тому є чинним.

У зв'язку із цим Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВТ» 21.07.2014 на адресу Концерну «Військторгсервіс» було направлено заяву, в якій позивач просив протягом 15 днів забезпечити укладення з ним нотаріально посвідченого письмового договору купівлі-продажу майна, що складається з: нежитлових вбудованих приміщень магазину, загальною площею 470,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м.Вінниця, провулок 1-й Київський, 62.

Листом від 01.08.2014 за №10/1789 відповідач повідомив позивача, що 15.01.2013 Замостянським відділом ДВС Вінницького МУЮ відкрито виконавче провадження по поверненню Державі Україна в особі Концерну «Військторгсервіс» нерухомого майна за рішенням господарського суду Вінницької області від 24.09.2012 по справі № 7/46/2012/5003. 15.10.2013 згідно акту державного виконавця вказане рішення виконано та винесена постанова про закриття виконавчого провадження. За таких обставин відповідач зазначив, що немає підстав для укладення зазначеного в листі позивача від 21.07.2014 договору.

Враховуючи зазначену у листі від 01.08.2014 за №10/1789 відмову відповідача укласти договір, позивач у позові заявляє вимоги зобов'язати Концерн «Військторгсервіс» укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВТ» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 18/25 часток вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень № 107: №1-№22 першого поверху багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Вінниця, провулок 1-й Київський, 62, загальною площею 470,7 кв. м. та вартістю 769326 грн., запропонований Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ».

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні у повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до приписів ст. 317 Цивільного кодексу України право розпорядження майном, належить власникові.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 181 Господарського кодексу України зокрема передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся)

Таким чином, ст. 181 Господарського кодексу України встановлює загальні правила укладання господарських договорів.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 Цивільного кодексу України). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ст. 209 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України правочин, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно приписів ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, законом встановлена нотаріальна форма договору купівлі - продажу нерухомого майна, та його державна реєстрація, а отже до моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації такий правочин згідно чинного законодавства є неукладеним.

Дослідивши питання досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору, суд дійшов висновку, що відповідної згоди між сторонами досягнуто не було

Приписами ст. 326 Цивільного кодексу України визначено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 24.09.2012 по справі №7/46/2012/5003, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2012 та постановою Вищого господарського суду від 03.11.2013, визнаний недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу нерухомого майна належного державі в особі Міністерства оборони України і яке знаходиться на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс» укладений 11.03.2011 року між концерном «Військторгсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ», посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б., який зареєстрований в реєстрі за № 381. Рішенням зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» повернути державі Україна в особі Концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно: 18/25 часток вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень, а саме приміщення № 107, № 1 - № 22, площею 470,7 кв.м., І поверху багатоквартирного житлового будинку, що знаходяться в житловому будинку за № 62, що по провулку Київському 1 в м.Вінниці.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаними рішеннями встановлено, а тому у відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не підлягають доказуванню такі обставини.

Відповідно до наказу Міністра оборони України №358 від 25.06.2005р. створено Державне господарське об'єднання «Концерн «Військторгсервіс», до складу якого увійшло, зокрема, Державне підприємство Міністерства оборони України «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 західного оперативно командування» (про що свідчить акт приймання-передачі від 01.10.2007). Одночасно цим же наказом вирішено вчинити відповідні дії щодо припинення ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 західного оперативно командування».

11.03.2010 виконавчим комітетом Вінницької міської ради видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення магазину літера "А" - магазин-1 поверх загальною площею 655,1 кв.м в 1-ому Київському провулку 62, що належить державі в особі Міністерства оборони України та 12.04.2010р. зареєстровано право власності на дане нерухоме майно.

23.11.2010р. відбулись публічні торги з продажу нежитлових вбудованих приміщень магазину, загальною площею 470,7 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Вінниця, провулок 1-й Київський, 62, переможцем на яких оголошено Товариство з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» з ціновою пропозицією в сумі 769326 грн. та 11.03.2011р. між Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії управління Західного оперативного командування «Концерну Військторгсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» укладено договір купівлі-продажу про передання у власність вказаного майна.

З урахуванням приписів Закону України «Про управління об'єктами державної власності», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності» №803 від 06.06.2007 та положення «Військторгсервіс» вірно визначились, що відчуження вищезазначеного майна, яке належить державі, можливо лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України.

У рішенні суду зазначено, що не може бути доказом прийняття рішення про надання згоди на відчуження вищезазначеного нерухомого майна лист №140/6/1466/9 від 12.11.2004 начальника Головного управління торгівлі МОУ Пукіра П.Н., який діяв на підставі довіреності, виданої Міністром оборони України від 04.10.2004р. №220/2071 «Про надання дозволу на відчуження» приміщення магазину загальною площею 655 кв.м за адресою м.Вінниця, пров. Київський, 1 буд. 62 ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі №52 Західного оперативного командування», оскільки останній адресований державним підприємствам, які на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу перебували у стані припинення та у них зазначене майно у віданні не перебувало. Крім того, 12.05.2005р. окремим дорученням Міністра оборони України скасовано довіреність від 04.10.2004. № 220/2071, надану Пукіру П.Н. і остання була повернута до адміністративного департаменту МОУ 17.02.2005, а відтак зазначена довіреність не могла бути врахована при оцінці спірних правовідносин стосовно договору купівлі-продажу від 11.03.2011. 17.08.2012р. Фонд державного майна України повідомленням №10-24-12362 зазначив, що останнім у встановленому порядку не надавалось погодження на відчуження майна, яке є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу.

Таким чином, у рішенні від 24.09.2012 по справі №7/46/2012/5003 господарський суд Вінницької області дійшов до висновку, що договір 11.03.2011 року між Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії управління «Західного оперативного командування «Концерну Військторгсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин ВВВТ» вчинено продавцем без необхідного обсягу цивільної дієздатності та за відсутності волевиявлення власника майна.

Враховуючи встановлені рішенням господарського суду Вінницької області від 24.09.2012 по справі №7/46/2012/5003, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2012 та постановою Вищого господарського суду від 03.11.2013 обставини та наявні в матеріалах справи докази, у відповідача відсутні повноваження щодо укладення договору купівлі-продажу, про який у позовних вимогах просить позивач. Відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Враховуючи те, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, суд також залишає без задоволення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності по справі.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 12.05.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складене та підписане 18.05.2015.

Суддя Демидов В.О.