ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.05.2015 Справа № 920/494/15

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача: Фірми «Олімп» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, м.Суми

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, м. Суми

про визнання договору про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого майна) дійсним

Суддя В.М.Моїсеєнко

Секретар судового засідання Л.М. Сорока

За участю представників сторін:

Від позивача не з'явився

Від відповідача: Нечмоня П.Ф.

Третя особа: ОСОБА_2

Суть спору: позивач в позовній заяві № б/н від 24.03.2015р. просить суд визнати договір про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого майна) від 03.03.2009 року дійсним.

10.04.2015р. позивач подав заяву від 10.04.2015р. № б/н про уточнення позовних вимог, в якій позивач, посилаючись на ст.ст. 27, 31 ЦПК України просив уточнити позовні вимоги, доповнивши їх пунктом про визнання права власності на нерухоме майно, передбачене договором про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого мана) від 03.03.2009р.

На підставі ст. 22, п.4, 6 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, суд не прийняв заяву до розгляду та повернув її позивачу.

14.04.2015р. відповідач подав відзив на позов, в якому просить суд задовольнити вимоги позивача про визнання договору про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого майна) від 03.03.2009р. дійсним, зазначає, що відповідальність за зволікання вирішення погашення боргу (виконання умов мирової угоди від 13.02.2009р. по справі № 13/735-08) повинен нести позивач, так як позивач зволікає з проведенням перереєстрації нерухомого майна, тому судові витрати просить покласти на позивача.

10.04.2015р. гр-ка ОСОБА_2 звернулась до господарського суду Сумської області із заявою від 10.04.2015 року про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки судове рішення у цій справі може вплинути на її права щодо стягнення з фірми «Олімп» у формі ТОВ заборгованості по виконавчим документам, або така можливість буде суттєво зменшена, так як іншого майна у відповідача не має.

Суд, враховуючи те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого засновника фірми «Олімп» у формі ТОВ ОСОБА_5 і рішення суду в даній справі щодо визнання договору про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого майна) від 03.03.2009 року дійсним може вплинути на права чи обов'язки ОСОБА_2, ухвалою від 16.04.2015р. задовольнив заяву ОСОБА_2 та залучив її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Третя особа письмових пояснень по справі не подала. В судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю та просила відмовити в їх задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважних представника відповідача та третю особу, оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись з позовом, позивач в своїх вимогах посилається на слідуючи обставини: під час господарських відносин між позивачем та відповідачем у останнього виникла заборгованість перед позивачем, а саме за договором підряду № 3/1 від 01.03.2005 року в розмірі 84674,00 грн.

З метою стягнення з відповідача боргу в розмірі 84674,00 грн., який склався станом на грудень 2005 року позивач звернувся до господарського суду Сумської області з відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Сумської області по справі № 13/735-08 від 22.01.2009 року було зобов'язано відповідача сплатити на користь позивача 84674,00 грн. За відсутності коштів у відповідача, сторони по цій справі домовились і подали до суду клопотання про затвердження мирової угоди від 13.02.2009 року, якою відповідач (боржник) гарантував сплатити борг шляхом передачі нерухомого майна (нежилих приміщень).

У мировій угоді від 13.02.2009 року сторони визначили наступне: відповідач визнає заборгованість перед позивачем за договором підряду № 3/1 від 01.03.2005 року станом на 13.02.2009 року в розмірі 84674,00 грн., позивач за просрочку боргу не нараховує фінансові санкції. Відповідач гарантує, що зазначена заборгованість буде погашена перед позивачем шляхом передачі нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень загальною площею 60,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначена мирова угода була затверджена ухвалою господарського суду Сумської області по справі № 13/735-08 від 18.02.2009 року.

На виконання умов укладеної мирової угоди від 13.02.2009 року, відповідач передав позивачу по Акту приймання - передачі від 02.03.2009 року частку (60,4/157,5=38/100) нежитлового приміщення загальною площею 157.5 кв.м., а саме: приміщення - № 1 Частина коридору загального користування площею 6,1 кв.м., № 3 кабінет площею 11,5 кв.м; № 8 туалет площею 1,1 кв.м.; №10 туалет площею 2,8 кв.м.; №12 кабінет площею 7,4 кв.м.; №13 кабінет площею 8,4 кв.м.; №14 кладова площею 5,9 кв.м.; № 15 коридор площею 5,3 кв.м.; №16 коридор площею 2,4 кв.м.; №19 кабінет площею 9,5 кв.м., загальною площею - 60,4 кв.м.

03 березня 2009 року сторони на завершення виконання умов мирової угоди від 13.02.2009 року підписали договір про припинення зобов'язань шляхом передачі відступного (нерухомого майна). Цим договором передбачена передача права власності на зазначене (нерухоме майно) приміщення. Ця бухгалтерська операція відображена в бухгалтерському обліку та звітності фірми «Олімп» у формі ТОВ за І квартал 2009 року.

В силу особистих обставин позивач не здійснив перереєстрацією права власності на приміщення одержані за мировою угодою від 13.02.2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер один з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірми «Олімп» ОСОБА_5.

В 2009 році спадкоємці померлого учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірми «Олімп» ОСОБА_5 звернулися до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про стягнення частки майна товариства.

Ухвалою Зарічного районного суду від 30 грудня 2009 року по цивільній справі № 2-5026/09 накладено заборону на відчуження нежитлового приміщення площею 157.5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2, власником якого є фірма «Олімп» у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

18 грудня 2013 року відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції в порядку виконання провадження № 387247-11 від 18.08.2013 року склав Акт опису й арешту майна, яке належить фірмі «Олімп» у формі ТОВ.

Позивач зазначає, що так як він не був учасником по справі № 2-5026/09 в Зарічному районному суді, він не знав обставин, які склались навколо нерухомого майна, яке було власністю фірми «Олімп» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, тому не відреагував своєчасно та належним чином.

25.09.2013 року позивач звернувся до Державної реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції для з'ясування актуального стану майна, яке належить фірмі «Олімп» у формі ТОВ з наміром продовжити процес реєстрації нерухомого майна передбаченого в мировій угоді від 13.02.2009 року. З одержаного Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2013 року вбачається, що на нерухоме майно фірми «Олімп» у формі ТОВ накладено обтяження у вигляді «заборони на нерухоме майно», підставою для виникнення такого обтяження є ухвала Зарічного районного суду від 30 грудня 2009 року по цивільній справі № 2-5026/09.

Пунктом 3 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Позивач вважає, що оскільки мирова угода від 13.02.2009р. виникла в процесі судового розгляду справи та затверджена у судовому порядку, то і договір про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого майна) від 03 березня 2009 року, який завершує процес виконання умов мирової угоди повинен бути визнаним дійсним у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 25.09.2013 р. право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 157,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване за Фірмою «Олімп» у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

Позивач до моменту накладення арешту та заборони на відчуження майна Фірми «Олімп» у формі ТОВ не здійснив державну реєстрацію права власності на зазначене вище нерухоме майно, тому і не набув права власності на частину приміщень в будинку АДРЕСА_2.

В п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено що:

Нотаріальне посвідчення правочинів (договорів) є обов'язковим лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору (частина четверта статті 639 ЦК України). Зокрема, вимоги щодо обов'язкового нотаріального посвідчення правочину встановлено для довіреності, що видається у порядку передоручення, договору іпотеки, договору купівлі-продажу об'єкта приватизації державного майна, договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи тощо; при цьому, однак, слід мати на увазі, що такого посвідчення не потребує договір, укладений за участю громадянина, який набув статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

У зв'язку з недодержанням вимоги щодо нотаріального посвідчення правочинів нікчемними є лише такі правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню чи такі, умовами яких передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення.

У вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними (статті 219, 220 ЦК України), господарські суди повинні з'ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню, з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення, а також чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений.

Правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

Частиною 1 ст. 219 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 219 ЦК України суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається..

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що нотаріальному посвідченню договору про припинення зобов'язання передачею відступного (нерухомого майна) перешкоджала обставина, яка не залежала від волі позивача або, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

В обґрунтування свої вимог позивач посилається на ст. 654 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Тому, позивач вважає, що оскільки мирова угода від 13.02.2009р. виникла в процесі судового розгляду справи та затверджена у судовому порядку, то і договір про припинення зобов'язань передачею відступного (нерухомого майна) від 03 березня 2009 року, який завершує процес виконання умов мирової угоди повинен бути визнаним дійсним у судовому порядку

Як вже зазначалось, договори можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України, в тому випадку, якщо нотаріальному посвідченню договору перешкоджали обставини, які не залежали від волі сторін договору або якщо одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Обов'язок нотаріального посвідчення договору, згідно ст. ст. 219, 220 ЦК України, покладений на сторони договору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено 08.05.2015

Суддя В.М.Моїсеєнко