КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Справа№ 910/24393/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача 1: Гордієнко І.С. - представник за довіреністю № 116 від 20.03.2015;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015

у справі № 910/24393/14 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

Приватного акціонерного товариства "Альба Україна"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

У судовому засіданні 14.05.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фарматоп" (далі - ТОВ "Фарматоп", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (далі - ПАТ "Банк "Київська Русь", відповідач 1) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 70549-20/14-7 від 05.06.2014, який укладений між ПрАТ "Альба Україна " та ПАТ " Банк " Київська Русь ".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "Фарматоп" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не дослідив, що зміст спірного договору суперечить чинному законодавству, оскільки заміна кредитора в зобов'язанні відбулася без згоди боржника, а сума боргу не підтверджується первинними документами. Тим самим апелянт наголошує, що вказаний договір порушує його права та законні інтереси, у зв'язку з чим, просить визнати правочин недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя - Шевченко Е.О., судді - Зеленін В.О., Ткаченко Б.О. та призначено до розгляду на 23.03.2015.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Шевченка Е.О. у відпустці, здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 910/24393/14.

Згідно довідки про повторний автоматичний розподіл справи між суддями, апеляційну скаргу ТОВ "Фарматоп" було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 апеляційну скаргу ТОВ "Фарматоп" прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Сулім В.В., Гаврилюк О.М. та призначено до розгляду на 21.04.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 було залучено до участі у справі в якості іншого відповідача - Приватне акціонерне товариство "Альба Україна" (далі - відповідач 2); розгляд справи відкладено на 14.05.2015.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 14.05.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Окремо зауважив про те, що спірний договір жодним чином не порушує прав боржника, тоді як про відступлення права вимоги боржник був повідомлений належним чином.

Представники позивача та відповідача 2 у судове засідання 14.05.2015 не з'явилися, про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, направленням на адреси позивача та відповідача 2 копій вищезазначеної ухвали від 21.04.2015 (отримання якої відповідачем 2 підтверджується поштовим повідомленням про вручення № 156).

Ухвала Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 (яка була надіслана позивачу рекомендованим листом саме на адресу, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як місцезнаходження даної юридичної особи) повернулася до суду з поміткою: «про закінчення встановленого терміну зберігання».

В свою чергу, ч. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (далі - Постанова Пленуму) встановлює, що належною адресою є адреса, яка повідомлена суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адреса, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Так, пункт 3.9.1. Постанови Пленуму визначає, що в разі, якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача 1 наполягав на розгляді апеляційної скарги за відсутності представників відповідача 2 та позивача, зважаючи на тривалий строк розгляду справи в судах обох інстанцій.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників позивача та відповідача 2, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представника відповідача 1, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між ПАТ " Банк " Київська Русь " (новий кредитор) та ПрАТ " Альба Україна " (первісний кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 70549-20/14/7 від 05.06.2014 (далі - договір).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на підставі зазначеного договору відповідачу 1 перейшло право вимоги до позивача на суму 677293,59 грн.

Так, згідно п. 1.1. договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває у порядку та на умовах визначених договором, право вимоги за зобов'язаннями ТОВ «Фарматоп» (боржник) у сумі 677293,59 грн., що випливає з договору купівлі - продажу № 1062 від 29.04.2013, укладеного між ПАТ " Банк " Київська Русь " та ТОВ «Фарматоп» (п. 1.1. договору).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач зазначав, що суд першої інстанції не дослідив, що зміст спірного договору суперечить чинному законодавству, оскільки заміна кредитора в зобов'язанні відбулася без згоди боржника, а сума боргу не підтверджується первинними документами. Тим самим апелянт наголошує, що вказаний договір порушує його права та законні інтереси, у зв'язку з чим, просить визнати правочин недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведений факт порушення його прав через укладення договору відступлення прав вимоги між відповідачами, а також не довів обставин та підстав для визнання правочину недійсним.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

В силу ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Таким чином, відповідно до цивільного законодавства, на виключення із загального правила щодо необов'язковості згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні, сторони договору можуть домовитись про можливість відступлення кредитором права вимоги виключно за згодою боржника. У цьому випадку передання кредитором своїх прав іншій особі всупереч умовам первісного договору, за яким боржник має цивільні обов'язки, є підставою для визнання правочину відступлення права вимоги недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України. (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05.06.2007 у справі № 15/33).

З аналізу наведених норм вбачається, що, за загальним правилом, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі, а відтак первісний кредитор продовжує залишатися зобов'язаною особою за основним договором за відсутності доказів переведення боргу (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 21 січня 2015 року у справі № 910/12071/14).

Утім, враховуючи, що норма ст. 516 ЦК України має диспозитивний характер, сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні або ж взагалі обумовити заборону на відступлення права вимоги.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що умови договору купівлі - продажу № 1062 від 29.04.2013 не містять заборони на відступлення права вимоги новому кредитору, так само як і не передбачають застереження про необхідність згоди боржника на його здійснення.

В свою чергу, доводи позивача про неповідомлення його щодо факту переходу права вимоги до нового кредитора спростовуються матеріалами справи, зокрема, списком №1897 згрупованих поштових відправлень, роздруківкою з офіційного веб-сайту УДППЗ «Укрпошта» та фіскальним чеком про відправлення повідомлення від 26.06.2014 (копії наявні в матеріалах справи, а.с. 42-44).

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-94цс13, в розумінні статті 15 ЦК України захисту підлягає саме порушене право, тоді як позивач жодним чином не довів порушення своїх прав та інтересів.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивачем (який не є стороною оспорюваного договору про уступку права вимоги) у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 1 ГПК України не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням відповідачами вищевказаного правочину так само не доведено інших підстав, з якими Закон пов'язує недійсність або нікчемність правочину.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що в межах даної справи не досліджується виконання позивачем обов'язків за договором купівлі - продажу № 1062 від 29.04.2013, а також взаєморозрахунки сторін та наявність заборгованості за вказаним договором, виходячи з предмету спору (Так, предметом даного спору є визнання недійсним виключно договору відступлення права вимоги № 70549-20/14/7 від 05.06.2014).

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/24393/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2015 у справі № 910/24393/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/24393/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 18.05.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк