КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Справа№ 910/2907/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Васійчук Л.Ф., довіреність № 2400 від 29.12.14,

відповідача: Шегера І.П., довіреність № 27-У від 26.12.14.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду м. Києва від 16.03.2015 р.

у справі №910/2907/15-г (суддя - Лиськов М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 15 012,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 15 012,36 грн. заборгованості, за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору купівлі-продажу № 209-Л/61-Л від 22.09.2010.

Рішенням господарського суду м. Києва від 16.03.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 10 768 (десять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн. 0 коп. основного боргу, 581 (п'ятсот вісімдесят одна) грн. 47 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 970 (дев'ятсот сімдесят) грн. 89 коп. - 3% річних, 1 499 (одну тисячу чотириста дев'яносто дев'ять) грн. 42 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2015 року у справі №910/2907/15-г, прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" у задоволенні позовних вимог про стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості за договором купівлі-продажу від 15.09.11 №252-К/265/11-К у сумі 10768,00 грн, пені у розмірі 1 938,24 грн., штрафу у розмірі 753,76 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 970,89 грн. та інфляційних витрат у розмірі 581,47 грн. в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Позивач в своєму письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив суд, відмовити Дочірньому підприємству "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні апеляційної скарги №696-09.2 від 30.03.2015 року на рішення господарського суду м. Києва від 16.03.2015 року у справі №910/2907/15-г в повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

22.09.2010 року між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (надалі Постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було укладено Договір №209-Л/61-Л (надалі Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, Постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Покупцеві електронну техніку, надалі - Продукцію, згідно специфікацій, які додаються до даного Договору та є невід'ємною його частинами, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити Продукцію.

Ціна Продукції зазначена у специфікаціях, які додаються до даного Договору та є невід'ємними його частинами, згідно з п. 3.1. Договору.

Загальна сума цього Договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 10 768,00 (десять тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 00 коп.) грн., відповідно до п. 3.3. Договору.

Відповідно до п. 3.4. Договору, Покупець оплачує Постачальнику 100% вартості Продукції протягом 10 днів з дати поставки зазначеної Продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

За порушення строків оплати Продукції, визначених у п. 3.4. цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,1 відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, згідно з п. 5.2. Договору.

Відповідно до умов Договору, сторонами 22.09.2010 року було підписано Сертифікацію на суму 10 768 00 грн.

В п. 9.1. Договору зазначено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010 року.

Постачальник здійснює поставку продукції Покупцю за власний рахунок. Назва місця призначення зазначається в заявках на постачання Продукції, який Покупець надає постачальнику в письмовій формі. В заявці Покупець також вказує найменування, кількість та асортимент Продукції. Постачальник зобов'язується протягом 5 днів з моменту отримання заявки від Покупця передати Продукцію Покупцю в названому місці призначення (п. 4.1., 4.2. та 4.3. Договору).

Датою поставки Продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття Продукції Покупцем (п. 4.7. Договору).

Відповідно до п. 4.8. Договору, разом з партією Продукції Постачальник зобов'язаний передати Покупцю наступні документи:

- рахунок-фактуру на кожну партію Продукції, яка відвантажується, виходячи із цін, зазначених у специфікації;

- видаткові та податкові накладні;

- сертифікат якості чи інші документи, що підтверджують якість Продукції;

- пакувальний лист на кожну партію Продукції;

- гарантійний талон на Продукцію.

Наявні матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу продукцію, визначену специфікацією, згідно видаткової накладної № 366 від 30.09.2010 на загальну суму 263 232,64 грн.

Як зазначалось раніше, відповідно до п. 4.3 договору покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Однак, позивачем доказів надання відповідачу рахунку-фактури на оплату поставленої продукції не подано.

Судом встановлено, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність чи відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити товар, відповідна позиція викладена у постанові Вищого господарського сулу України №5009/1053/12 від 24.09.2013 року та в постанові ВСУ від 29.09.2009 у справі №37/405.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Таким чином, обов'язок відповідача здійснити оплату товару виник саме з моменту прийняття товару та підписання сторонами видаткової накладної №366 від 30.09.2010 року.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, як вже зазначалось, відповідно до п. 3.4. Договору, Покупець оплачує Постачальнику 100% вартості Продукції протягом 10 днів з дати поставки зазначеної Продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не заперечується та обставина, що отримана ним продукція на суму 10 768 грн. не сплачена.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 10 768 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Позивачем також були заявлені вимоги про стягнення з відповідача пеню в розмірі 1 938,24 грн. та 7% штрафу з прострочення суми у розмірі 753,76 грн. Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні зазначених вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Отже, матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк оплату за поставлену продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно, зазначені санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов:

- вони підлягають застосуванню у разі скоєння господарського правопорушення, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належать до державного сектора економіки, або якщо виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного кредиту;

- вони підлягають застосуванню тільки за два види правопорушень, а саме:

1. за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

2. за порушення строків виконання зобов'язання - стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Враховуючи вищевикладене, оскільки зазначені санкції є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, а не за порушення виконання грошового зобов'язання (оплата за виконані роботи), то колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми пені в розмірі 1 938,24 грн. та 753,76 грн. штрафу.

Також, відповідно до матеріалів справи, позивачем були заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 581,47 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 970,89 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як зазначалось раніше, відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк оплату за поставлену продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання, тому враховуючи вещенаведену норму закону, зазначені вимоги є законними і підлягають задоволенню, так як наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 581,47 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 970,89 грн. - 3% річних.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначив, що висновки суду першої інстанції щодо переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до матеріалів справи, сторонами 14.10.2013, тобто в межах строку давності, складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за договором в сумі 10 768 грн. Даний акт з боку покупця (відповідача) підписаний головним бухгалтером.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно підпункту 4.4.1. пункту 4.4. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Отже, відповідно до матеріалів справи, зі сторони відповідача Акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 підписано головним бухгалтером ДП «УКРАВТОГАЗ» Адах Ю.О., а зі сторони Позивача - Вовк Ж.М. - заступником головного бухгалтера ПАТ «УКРТРАНСГАЗ».

Згідно з ч.7 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до Наказу №336 від 29.12.2004р. Міністерства праці та соціальної політики «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом №148/234/383 від 10.11.1998р. Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України «Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року» затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Тобто, з наведеного вбачається, що чинним на момент складання акту 30.09.2013 року звіряння взаєморозрахунків законодавством, не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Наказу №336 від 29.12.2004р. Міністерства праці та соціальної політики «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки)

Відповідно до листа Міністерства фінансів України № 31-053-2-4/4390 від 03.12.2001 (який є чинним) акт звірки розрахунків є підставою для перерахування коштів.

Частинами 1, 3 статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ч. 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Тому акт звірки взаємних розрахунків складений та підписаний належною посадовою особою є належним доказом у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом (10.02.2015) не пропущено.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду м. Києва від 16.03.2015 року у справі №910/2907/15-г прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 16.03.2015 року у справі №910/2907/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран