ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.04.15р. Справа № 904/1684/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Культурний Центр "СУЧАСНИК", м. Кривий Ріг, м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК", м. Київ, Київська область

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Наукова виробничо-комерційна фірма "Веста-Пром", смт. Ювілейне, Дніпропетровська область

про визнання договору іпотеки недійсним

Суддя Ліпинський О.В.

Представники:

від позивача: Шевкова К.І., дов. від 11.03.2015 року № 05

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Культурний Центр "Сучасник" (надалі Позивач) звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ банк" (надалі Відповідач), в якому просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір іпотеки № 6/13-І-1 від 12.07.2013 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач зазначає, що спірний договір було вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Відповідний висновок Позивача, ґрунтується на тому, що спірним договором іпотеки забезпечено зобов'язання за двома кредитними договорами, що виключає можливість реалізації єдиного предмета іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя в разі невиконання позичальником одного із забезпечених зобов'язань.

16.04.20154 року Позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення господарської справи № 904/1599/14, яка розглядається Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що жодним нормативним актом України не передбачено заборони передавати нерухоме майно в іпотеку для забезпечення декількох зобов'язань. Щодо доводів Позивача відносно фіктивності спірного правочину, Відповідач наполягає, що договір іпотеки укладено сторонами з метою створення реальних правових наслідків, про що, зокрема, свідчить факт звернення Відповідача з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за спірним договором.

Третя особа письмових пояснень по суті спору суду не подала, повноваженого представника в судові засідання не направила.

В засіданні суду 16.04.2015 року оголошувалася перерва до 28.04.2015. згідно ст.. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 28.04.2015 були оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, який був присутній в попередніх судових засіданнях, суд -

ВСТАНОВИВ:

12.07.2013 між ПАТ "ВТБ Банк" (Іпотекодежатель) та ТОВ "Культурний Центр "Сучасник" (Іпотекодавець), укладений іпотечний договір № 6/13-І-1.

За умовами п. 1.2 договору іпотеки, іпотекою за цим договором забезпечується виконання позичальником (ТОВ "Наукова виробничо-комерційна фірма "Вест-Пром" зобов'язань перед іпотекодежателем, що виникають з кредитного договору № 6/13 від 12.07.2013 та договору про надання кредиту у формі овердрафту №7/13 від 12.07.2013.

Звертаючись з позовом про визнання зазначеного вище договору іпотеки недійсним, Позивач зазначає, що наявність умов спірного договору щодо забезпечення єдиним предметом іпотеки двох окремих зобов'язань, які витікають з кредитних договорів № 6/13 та 7/13 від 12.07.2013 року, свідчить про укладення договору без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлені цим правочином, оскільки виключає можливість реалізації єдиного предмета іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя в разі невиконання позичальником одного із забезпечених зобов'язань.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

У розгляді справ про визнання правочину недійсним за правилами ст. 234 ЦК України, суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В порушенням вимог зазначеної процесуальної норми, Позивачем не надано доказів, в підтвердження того, що під час укладення спірного договору, обидві сторони правочину не мали наміру створити реальні правові наслідки, які передбачені цим правочином, при цьому факт забезпечення спірним договором іпотеки двох окремих зобов'язань, жодним чи6ном не вказує на зазначені обставини.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, Відповідач, як іпотекодержатель за спірним договором, звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 904/1599/14), що свідчить про вчинення заходів спрямованих на реальне досягнення правового результату за спірним правочином, та відповідно виключає підстави для визнання такого правочину фіктивним.

На підставі викладеного з урахуванням встановлених обставин, суд не убачає підстав для задоволення заявленого позову.

Суд не убачає підстав для задоволення клопотання Позивача про зупинення провадження до вирішення господарської справи № 904/1599/14, адже розгляд зазначеної справи, не перешкоджає вирішенню по суті справи, яка розглядається господарським судом в межах цього спору, що виключає підстави для застосування положень ч. 1 ст. 79 ГПК України.

Згідно приписів ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Позивача.

Керуючись, ст. ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на Позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 05.05.2015

Суддя О.В. Ліпинський