РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №910/4908/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Смарт-Холдинг»

до Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка

про визнання договору поруки частково недійсним

Суддя: Демидов В.О.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Парненко А.А., довіреність від 18.03.2015;

від відповідача: Ключнікова І.М., довіреність від 12.01.2015 №2;

від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - не прибув;

встановив:

02.03.2015 позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати недійсними п. 2.1.1 та п. 6.1 договору поруки від 28.10.2013, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Смарт-Холдинг» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанку Росії».

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оспорювані пункти договору в порушення вимог ст. 559 Цивільного кодексу України містять умови щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя за договором поруки - позивача у справі, без повідомлення останнього та без укладення відповідної додаткової угоди.

За доводами позивача такі положення договору поруки суперечать загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, ст.6, ст. 559, ст. 627 Цивільного кодексу, а тому названі пункті договору підлягають визнанню недійсними.

Письмовим відзивом від 16.04.2015 на позовну заяву відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що з підписанням договору поруки позивач надав згоду щодо усіх умов, викладених у договорі, що відповідає положенням ст. 638 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідач послався на п. 4.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014 № 1, відповідно до якого якщо в договорі поруки є посилання на договір, що регулює забезпечене зобов'язання з відповідними умовами, то у такому випадку відсутні підстави для визнання цього договору поруки недійсним. Також відповідач зазначив, що відповідальність позивача як Поручителя за договором поруки обмежена в частині погашення суми кредиту у розмірі 317000000 рос. руб. та відсотків, що нараховуються на вказану частину кредиту, що спростовує твердження позивача про збільшення обсягу відповідальності у договорі поруки, оскільки договором поруки передбачена часткова відповідальність Поручителя.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, не прибув, причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання за належною юридичною адресою вказаної юридичної особи ухвали господарського суду.

Розглянувши подані докази, вислухавши представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини.

20.05.2010 між Публічним акціонерним товариством "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (банк) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка (позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 13-Н/10 (далі за тестом - кредитний договір), за умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті («кредитна лінія»), та на підставі додаткових угод до нього окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти (кредит) у порядку і на умовах, визначених цим договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язався використовувати кредит з метою, вказаною в п. 1.5 договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором та/або додатковими угодами до цього договору.

Ліміт кредитної лінії складає: ,42 рос. руб.

Розмір процентів за користування кредитними коштами складає 16% річних (п. 1.3 кредитного договору).

Згідно п.6.3. кредитного договору проценти, нараховані відповідно до пунктів 6.1-6.2 цього договору, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 робочих днів, наступного за днем закінчення періоду.

Відповідно до пункту 8.1. кредитного договору позичальник зобов'язується повернути банку кредит, наданий в межах встановленого ліміту кредитної лінії, в повному обсязі не пізніше останнього дня дії кредитної лінії, зазначеного в п. 1.4. кредитного договору, тобто не пізніше 19.05.2014.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (кредитор) та Приватним акціонерним товариством "СМАРТ-ХОЛДИНГ" (поручитель) було укладено договір поруки від 28.10.2013 (далі за текстом - договір поруки), за умовами пункту 2.1.1 якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за зобов'язаннями, які були невиконані Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка (боржником) та які передбачені кредитним договором (основне зобов'язання), зокрема, але не обмежуючись:

- зобов'язання повернути кредитору частину кредиту, надану в російських рублях в межах кредитної лінії, відкритої строком до 19.05.2014 за кредитним договором в сумі 317000000,00 рос. руб. у строк, який зазначений в кредитному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/або кредитним договором (основним договором) та цим договором - достроково;

- зобов'язання щомісяця, не пізніше перших 3 робочих днів місяця наступного за тим, за який вони нараховані, в порядку, який зазначається в ст.6 кредитного договору, а у випадках, передбачених законодавством України та/або кредитним договором та/або договором поруки, - до настання строків, які зазначаються в ст. 6 кредитного договору - сплатити кредитору проценти за користування кредитом за кредитним договором (основним зобов'язанням) з розрахунку 16 % річних за користування кредитом в російських рублях, що нараховуватимуться від суми 317000000,00 рос. руб. (з можливістю зміни розміру процентів та строків їх сплати у випадках та порядку, які зазначаються в ст. 6 основного договору, що відбувається автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до договору поруки та така зміна зобов'язання є погодженою поручителем).

- зобов'язання відшкодувати документально підтверджені збитки, завдані кредитору невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по основному договору в частині погашення суми кредиту 317000000,00 рос. руб. та відсотків, що нараховуються на вказану частину кредиту;

- зобов'язання сплатити кредитору штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по основному договорі у строки та у розмірах, які зазначаються в основному договорі в частині погашення суми кредиту 317000000,00 рос. руб., та відсотків, що нараховуються на вказану частину кредиту;

- зобов'язання сплатити кредитору будь-які інші платежі (якщо такі платежі передбачені умовами кредитного договору) в строки і в порядку, встановлені в кредитному договорі в частині погашення суми кредиту 317000000,00 рос. руб., що нараховуються на вказану частину кредиту.

Відповідно до п. 2.1.3 договору поруки відповідальність поручителя перед кредитором включає в себе зобов'язання сплати кредитору неустойки у випадку і у розмірі, зазначеному в п.4.4 договору поруки (зобов'язання із сплати неустойки) в частині погашення суми кредиту 317000000,00 рос. руб. та відсотків, що нараховуються на вказану частину кредиту.

Пунктом 4.1. договору поруки передбачено, що позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель та боржник залишаються зобов'язаними перед кредитором до того моменту, поки всі зобов'язання за основним договором не будуть виконані повністю або дію поруки не буде припинено.

Пунктом 6.1 договору поруки його сторони передбачили, що підписанням договору поруки поручитель надає свою згоду на зміну протягом дії цього договору розміру Основного зобов'язання за Основним договором (зокрема, але не виключно: пролонгацію Основного договору, збільшення суми кредиту/ліміту кредитної лінії за Основним договором тощо), внаслідок чого зміниться, зокрема, збільшиться обсяг його (поручителя) відповідальності, без додаткового повідомлення кредитором поручителя про таку зміну та без укладення окремої угоди (договору про внесення змін) до договору поруки.

Пунктом 5.1.1. договору поруки визначено, що у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Ці вимоги є обов'язковими для виконання поручителем протягом строку, зазначеного в п.4.3 договору поруки.

Внаслідок порушення позичальником умов кредитного договору банк звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до поручителя (позивача у даній справі) про стягнення з останнього заборгованості позичальника за договором кредиту, а також інших нарахувань.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.03.2015 у справі № 910/25221/14 з Приватного акціонерного товариства "СМАРТ-ХОЛДИНГ" на користь Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" стягнуто 317000000 рос. руб. 00 коп., заборгованості за кредитною лінією, що в гривневому еквіваленті становить 108940220 грн. 00 коп., 17505292 рос. руб. 84 коп. заборгованості з процентів за користування кредитною лінією, що в гривневому еквіваленті становить 6015868 грн. 94 коп., 11420925 грн. 77 коп. пені за прострочення повернення заборгованості за тілом кредиту, 185504 грн. 08 коп. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом та 73080 грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

02.03.2015 позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на наявність підстав для визнання договору поруки недійсним у частині пунктів 2.1.1 та 6.1.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи позивача та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Правовідносини сторін у справі врегульовані Цивільним кодексом України і Господарським кодексом України; Законами України: «Про банки і банківську діяльність»; «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; нормативно-правовими актами Національного банку України, виданими у межах його повноважень згідно із Законом України «Про Національний банк України».

Згідно зі ст. 553 Цивільного кодексу України порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Договір поруки укладений сторонами у справі у забезпечення зобов'язань за укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка кредитним договором.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, який встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509, п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди на таке збільшення не визначено законом підставою для визнання договору поруки недійсним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Так, відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 вказаного Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальним правилом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Однією із загальних засад цивільного законодавства відповідно до положень ст. 3 Цивільного кодексу України є свобода договору.

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Сторонами у даній справі на власний розсуд визначено умови договору поруки. Вказаний договір з боку позивача підписаний уповноваженою на це особою.

Як встановлено ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів порушення положень ст. 203 Цивільного кодексу України під час укладення договору поруки позивачем у справі не надано.

Доводи позивача щодо недійсності правочину внаслідок недотримання сторонами договору поруки вимог ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя за договором поруки без його згоди закон встановлює можливість припинення поруки, а не визнання недійсним договору поруки.

Таким чином, способом захисту свого права позивачем невірно обрано визнання недійсним договору поруки, оскільки у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, на припинення кредитного зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства.

Таким чином, позивачем не доведено факту порушення під час укладення спірного договору вимог ст. 203 Цивільного кодексу України та інших вимог закону.

З урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з покладенням на позивача судових витрат у справі на підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повному обсязі.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні 12.05.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складене та підписане 18.05.2015.

Суддя В.О. Демидов