РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2015 Справа №910/3407/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"
про визнання договору недійсним
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача Семеняк М.В. (дов. № 23/12/14-5 від 23.12.2014 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 30 квітня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (надалі по тексту - відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу № LC5284-05/11 від 03.06.2011 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року порушено провадження у справі № 910/3407/15-г та призначено справу до розгляду на 31.03.2015 року.

27.03.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 31.03.2015 року представник позивача надав клопотання про продовження строків розгляду спору та усні пояснення по суті спору, в яких просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні також надав клопотання про продовження строків розгляду спору та усні пояснення по суті спору, в яких проти позову заперечив.

Розглянувши подане сторонами 31.03.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд прийшов до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 30.04.2015 року.

20.04.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідача подав відзив на позов.

У судове засіданні 30.04.2015 року представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.04.2015 року надав усні пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № LC5284-05/11 (надалі по тексту - Договір), за умовами якого лізингодавець прийняв не себе зобов'язання передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого визначаються в Специфікації (Додаток № 2 до Договору), (надалі по тексту - предмет лізингу) а лізингоодержувач, в свою чергу, зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

Відповідно до пунктів 1.1, 4.1 Договору лізингоодержувач зобов'язався сплачувати відсотки за фінансування придбання предмету лізингу та поточні лізингові платежі.

Загальні умови фінансового лізингу сторони передбачили в Додатку № 4 до Договору, пунктом 1.2. якого визначили, що приймання та передача предмету лізингу оформляється актом приймання - передачі.

На виконання умов Договору позивач передав у тимчасове володіння відповідачу предмет лізингу - бульдозер D181LGP, 2008 року випуску серійний номер FNH183LPN8HC46107, що підтверджується підписаним представниками сторін актом приймання-передачі предмета лізингу від 03.06.2011 року.

Вартість предмета лізингу на момент підписання цього Договору становить 858 926,11 грн. (пункт 2.1. Договору).

Згідно з пунктом 4.2 Договору лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування придбання предмету лізингу у період з моменту підписання цього Договору до повної виплати лізингоодержувачем заборгованості лізингодавцю, визначеної за правилами цього Договору за ставкою LIBOR плюс 7,00% від всієї суми заборгованості, визначеної в порядку пункту 3.1 цього Договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за Курсом продажу (Розділ 1 "Визначення" Загальних умов Додатку 4 до цього Договору), крім того ПДВ.

Згідно з пунктом 4.3 Договору лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмету лізингу та комісії лізингодавця.

Пунктом 4.4 Договору передбачено, що розмір комісії для кожного періоду лізингу розраховується за ставкою, визначеною в пункті 4.2 цього Договору, від заборгованості лізингоодержувача у грошовому еквіваленті іноземної валюти для відповідного періоду лізингу згідно Графіку (Додаток 1 до Договору). Розрахована таким чином сума комісії перераховується у гривні за курсом продажу з дотриманням умов частини другої цього пункту.

Комісія лізингодавця розрахована у гривнях, не може бути менше різниці між поточним лізинговим платежем у гривні та граничною сумою, яка ставиться в погашення заборгованості лізингоодержувача згідно даних колонки "D" Графіку (Додаток 1 до Договору).

Згідно з пунктом 4.5 Договору, перерахунок лізингових платежів, розрахованих у грошовому еквіваленті іноземної валюти, здійснюється лізингодавцем за курсом розрахунку платежів плюс ставка збору до Пенсійного фонду з купівлі іноземної валюти, що діє на момент виставлення рахунку, та комісія АТ "Райффайзен Банк Аваль" з купівлі валюти, згідно офіційного сайту лізингодавця за адресою в мережі Інтернет: http://www.rla.com.ua

Пунктом 4.6 Договору сторони погодили, що оплата всіх платежів здійснюється в національній валюті України - гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок лізингодавця.

Пунктом 4.8 Договору передбачено, що всі додаткові послуги, визначені в Загальних умовах (Додаток 4 до цього Договору), а також ті, які не визначені цим Договором та необхідність в яких може виникнути у лізингоодержувача, оплачуються ним окремо за тарифами лізингодавця, розміщеними на офіційному сайті лізингодавця за адресою в мережі Інтернет: http://www.rla.com.ua

Згідно з Загальними умовами фінансового лізингу (Додаток № 4 до Договору) лізингоодержувач сплачує поточні лізингові платежі щомісяця авансом до 8 числа поточного місяця на підставі рахунку лізингодавця, направленого на вказану в Договорі у новій редакції електронну адресу лізингоодержувача або за допомогою факсимільного зв'язку. При чому, у разі неотримання рахунку лізингодавця до 5 числа поточного місяця лізингоодержувач зобов'язаний звернутися до лізингодавця та отримати свій рахунок самостійно.

В цьому випадку лізингоодержувач зобов'язаний оплатити рахунок до 10 числа поточного місяця (пункти 5.3, 5.4 Загальних умов).

Крім того, відповідно до пункту 6.1 Загальних умов лізингодавець має право в односторонньому порядку змінити суму лізингових платежів у наступних випадках (включаючи, але не обмежуючись):

6.1.1. У випадку зміни встановленого на день укладення Договору розміру ставки EURIBOR на період 3 місяці (якщо в пункті 1.8 Договору сторони обрали валюту - Євро) або розміру ставки USD LIBOR на період 3 місяці (якщо в п. 1.8. Договору сторони обрали валюту - Долари США) розмір комісії змінюється відповідно за кожний з періодів лізингу починаючи з такого чергового періоду лізингу. При цьому для визначення LIBOR на період 3 місяці застосовується календарний квартал.

6.1.2. У випадку зміни чинного законодавства щодо лізингової діяльності лізингодавця, системи оподаткування, розміру податків, зборів, обов'язкових платежів, пов'язаних з предметом лізингу та/або виконанням лізингодавцем своїх обов'язків за Договором.

6.1.3. У разі перевищення розміру комісії лізингодавця за Договором над подвійною обліковою ставкою Національного банку України, встановленою на день нарахування такої комісії за період, який минув з дня нарахування попереднього лізингового платежу за цим Договором, розраховану від вартості предмету лізингу, комісія у складі лізингового платежу підлягає збільшенню на суму, яка дорівнює розміру ПДВ за ставкою 20%, нарахованому на таке перевищення.

6.1.4. В інших випадках, визначених Договором та додатками до нього, в тому числі у разі виникнення у лізингодавця додаткових витрат, які виникли в період дії цього Договору та пов'язані з ним.

Пунктом 8.1. Договору сторони погодили, що він набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим Договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що умови Договору фінансового лізингу про коригування суми винагороди лізингодавця шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою та іноземною валютою є такими, що суперечать чинному законодавству, зокрема статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Позивач вважає, що ці умови також суперечать і статті 632 Цивільного кодексу України, яка забороняє зміну ціни договору після його вчинення.

Також, позивач наголошує на тому, що оспорюваний Договір підписаний з боку відповідача не уповноваженою особою, оскільки він та всі його додатки і додаткові угоди з боку Лізингодавця (відповідача) підписані особою без зазначення прізвища, посади та без підтвердження повноважень. Тому, на думку позивача, Договір на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним.

Відповідач у поданому до суду відзиві проти позову заперечив. Свої заперечення мотивував тим, що оспорюваний Договір фінансового лізингу відповідає нормам чинного законодавства, в тому числі і тим, на які посилається позивач, а також підписаний з боку відповідача уповноваженими на те особами - виконавчим директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" Василенко Ю.І., яка діяла на підставі Статуту, а також довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 року та головним юристом Федоровою Ю.І., яка діяла на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 року. Угода від 01.10.2011 року про внесення змін до Договору також підписана уповноваженими на те особами на підставі виданих відповідачем довіреностей. Відтак, на думку відповідача, позов є необґрунтованим та безпідставним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як встановлено судом, правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору фінансового лізингу № LC5284-05/11 від 03.06.2011 року.

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається, зокрема, на те, що зазначені умови Договору щодо оплати ним курсової різниці суперечать вимогам чинного законодавства та зокрема статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та статті 632 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", на яку посилається позивач, передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За приписами частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно доведених позивачем обставинах про порушення договором (чи його окремими пунктами) імперативного припису законодавства. При цьому, саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не може свідчити про суперечність змісту правочину цьому Кодексу чи іншим актам цивільного законодавства.

Лізинговий платіж, виходячи з визначення лізингового договору, наведеного в статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", є ціною договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Стаття 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не встановлює вичерпного переліку платежів, які можуть включати лізингових платежі. Сторони при укладенні Договору фінансового лізингу відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України та статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" самостійно визначили склад лізингових платежів.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (пункт 1 частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

При укладені Договору фінансового лізингу в пункті 1.8, на підставі частини 2 статті 524 Цивільного кодексу України, сторони погодили додатково до визначення зобов'язання у гривні, визначити зобов'язання в грошовому еквіваленті іноземній валюті - долар США. Таким чином, зобов'язання попередньо визначаються в грошовому еквіваленті іноземної валюти та перераховуються у гривню в порядку, визначеному окремими положеннями Договору.

Відтак, суми, які складають відшкодування вартості предмету лізингу, розраховані у національній валюті в залежності від вартості предмету лізингу станом на момент підписання Договору, з урахуванням Угоди від 01.10.2011 року про внесення змін до Договору.

Таким чином, ціна предмету лізингу та відшкодування ціни предмету лізингу як складова частина лізингових платежів, є фіксована, визначена в гривні сума, яка виражена в доларах США, виходячи з курсу гривні до долару США на дату платежу у національній валюті України. Вказані умови також були погоджені сторонами при підписанні договору.

Дослідивши зміст оспорюваного Договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, порядок передачі предмета лізингу, лізингові платежі, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами статей 638, 806 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх їх істотних умов, зокрема і ціни, тому суд вважає, що договір фінансового лізингу був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

В статті 627 Цивільного кодексу України закріплено що, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, правочин був здійснений за волевиявленням обох сторін, і в даному випадку, усі твердження позивача свідчать про незгоду з раніше досягнутими домовленостями по Договору, що не може бути підставою визнання договору недійсним, а згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Необґрунтованим є твердження позивача, що передбачений спірним договором порядок визначення лізингових платежів безпідставно призводить до зростання незмінної у правовідносинах між лізингодавцем та продавцем вартості предмета лізингу, яка перебуває в залежності від зростання валютних курсів, що є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Ціна предмету лізингу та відшкодування ціни предмету лізингу як складова частина лізингових платежів, є фіксованою, визначена в гривні сума, яка виражена в доларах США, виходячи з курсу гривні до долару США на дату платежу у національній валюті України. Вказані умови також були погоджені сторонами при підписанні оспорюваного Договору.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, втім, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (постанови Верховного Суду України від 4 липня 2011 року у справі № 3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року у справі № 3-141гс11).

Крім того, згідно з постановою Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014 р. якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, норми законодавства України не містять приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача в частині того, що застосування іноземної валюти у договорі фінансового лізингу фінансового лізингу № LC5284-05/11 від 03.06.2011 року суперечить вимогам чинного законодавства, є безпідставними.

Позивач, оспорюючи Договір фінансового лізингу, також зазначає про те, що вказаний Договір, а також укладені до нього додатки та Угода від 01.10.2011 року з боку відповідача підписані невідомими, а отже і не уповноваженими на те особами.

Судом встановлено, що залучені до матеріалів справи копій зазначених документів убачається, що у них не зазначено хто саме від імені відповідача їх підписував. Разом з тим, наявні у них підписи від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" скріплені печаткою останнього.

З пояснень відповідача, наданих у відзиві вбачається, що з його боку Договір фінансового лізингу разом з усіма додатками до нього та змінами підписані уповноваженими на те особами, що підтверджується, зокрема, письмовою довідкою за вих.№ 465-03/15 від 17.03.2015 року (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Так, Договір фінансового лізингу з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" підписаний уповноваженими на те особами, а саме, виконавчим директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" Василенко Ю.І., яка діяла на підставі Статуту, а також довіреності № 27-12/10-29 від 27.12.2010 року та головним юристом Федоровою Ю.І., яка діяла на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 року. Угода від 01.10.2011 року про внесення змін до Договору також підписана уповноваженими на те особами - начальником відділу супроводження продажу лізингових послуг Савченко К.Г. (на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 року) та в.о. начальника управління продажу Тітовим В.І. (на підставі довіреності № 01-08/11-1 від 01.08.2011 року).

Вищенаведені обставини підтверджуються залученими до матеріалів справи копіями зазначених довіреностей та Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль2 , а також копією витягу з книги обліку зразків підписів Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль".

Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, посилання позивача на підписання Договору фінансового лізингу з боку відповідача не уповноваженою на те особою спростовуються матеріалами справи.

При розгляді спору по суті, судом враховано, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України).

Крім того, спірний Договір фінансового лізингу відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України був схвалений шляхом прийняття його до виконання, яке полягало у передачі предмету лізингу відповідачем та приймання останнього позивачем.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких договір фінансового лізингу № LC5284-05/11 від 03.06.2011 року має бути визнаний недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а обставини, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" про визнання договору фінансового лізингу № LC5284-05/11 від 03.06.2011 року задоволенню не підлягають.

Витрати з судового збору покладаються на позивача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатибудінвест" - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.05.2014 року

Суддя С.В. Стасюк