ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2015 р. Справа № 917/335/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Потапенко В.І. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Антіхович В.В. довіреність б/н від 03.03.2015р.

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2219 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 12.03.2015 р. у справі № 917/335/15

за позовом Селянського фермерського господарства "Криниця", с. Крем'янка Лубенського району Полтавської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро", м. Миколаїв

про визнання недійсним договору поставки

ВСТАНОВИЛА:

Селянське фермерське господарство "Криниця" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро" про визнання недійсним пункту 3.3. договору поставки № ПО-3/14 від 11.12.2013 р., укладеного між постачальником -ТОВ "Імперія-Агро" та покупцем -Селянським фермерським господарством "Криниця".

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12.03.2015 р. у справі № 917/335/15 (суддя Пушко І.І.) в позові відмовлено.

Позивач із зазначеним рішенням не погодився, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні, надіслав клопотання, в якому просить суд розглядати справу без участі його представника, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 12.03.15 р. у справі № 917/335/15 - без змін.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, 11.12.2013 року сторони уклали Договір поставки № ПО-3/14 (далі Договір), за яким в терміни, визначені договором, постачальник (ТОВ «Імперія-Агро») зобов'язалося передати у власність покупця (СФГ «Криниця») продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Умови оплати узгоджені сторонами в розділі 3 Договору.

П. 3.3. Договору, визначено, що в тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів), є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу: С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати, В - ціна товару на момент підписання додатку, А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні) на день перерахування коштів; А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу дол. США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов'язаний сплатити постачальнику, як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч. 1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення оплати».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що положення п. 3.3. Договору протирічить ч.5 ст. 203 ЦК України - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що правило про врахування курсу долара на УМВБ на день проведення розрахунків, ніколи не може бути виконане покупцем, оскільки міжбанківський курс долара формується після закінчення торгів - 17.00 (з врахуванням часу на повідомлення НБУ про укладену угоду, інформація про міжбанківський курс може бути отримана взагалі лише наступного дня), що оспорюваним договором закріплено використання неіснуючих відомостей, а відтак правовідносини не можуть здійснюватися на їх основі. Відповідач вважає, що п. 3.3. Договору не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відповідно може бути судом визнаний недійсним.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись, зокрема, що відповідно до постанов Верховного Суду України, положень чинного законодавства національна валюта України визначається як єдиний законний платіжний засіб на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти; що укладаючи договір поставки (п.3.3. Договору) сторони погодили, що товар оплачується в національній валюті, згідно цін вказаних у Договорі, скоригованих пропорційно зміні курсу долара США та погодили формулу відповідного обрахунку. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідач наголошує на тому, що правомірність застосування в умовах договору назви міжбанківської валютної біржі та безпосередньо можливості здійснювати дооцінку вартості неоплаченого товару підтверджується позицією ВГСУ, викладеною у постанові від 21.01.2015 року по справі №924/489/14. Відповідач переконаний, що зроблене сторонами посилання в п. 3.3. Договору на курси валют на міжбанківській валютній біржі не суперечить приписам чинного законодавства України та за аналогією закону породжує цивільні права та обов'язки сторін спору. Крім цього, відповідач у відзиві на позов посилається на рішення господарського суду Полтавської області від 03.02.2015 року по справі № 917/53/15, яким заявлену ТОВ «Імперія-Агро» дооцінку неоплаченої вартості товару за Договором № ПО-3/14 від 11.12.2013 року судом задоволено в повному обсязі та вважає, що позов необґрунтований і спрямований на затягування розрахунків за поставлений товар, тому в його задоволені слід відмовити.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою не дійсності првавочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою.-третьою, п'ятою цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких в пункті 5 зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З наведених норм вбачається, що підставою для визнання правочину або його частини недійсними необхідно встановити відсутність на момент укладення правочину у обох сторін намірів створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині чи його частині , тобто воля сторін не відповідала їх волевиявленню (зовнішньому виразу) щодо наслідків, які зазначені в тексті договору і це волевиявлення слугує прикриттям іншої дійсної мети сторін.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу у всіх сторін правочину.

Проте, з матеріалів справи не вбачається відсутність у обох сторін на момент укладення спірного договору намірів на створення обумовлених пунктом 3.3. цього договору наслідків

Як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, зміна курсу гривні по відношенню до долара США є об'єктивною обставиною, яку суб'єкти господарських правовідносин мають враховувати в своїй підприємницькій діяльності.

В свою чергу, вираження грошового зобов'язання в еквіваленті до іноземної валюти не суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України. Правова позиція з цього питання викладена в постанові ВСУ від 30.05.2012 року по справі № 6-29цс12.

Згідно ст. 111-28 ГПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

П.2.2 Договору передбачено, що ціна продукції, що поставляється за цим Договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Насіння Вітчизняного виробництва, Міндобрива та Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння та Мікродобрива) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають еквівалент у доларах США.

В п.2.4 Договору сторони визначили, що у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого покупцем товару.

В п.3.2 Договору також зазначено, що сторони погоджуються застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору.

В цьому пункту договору сторони також використали термін «курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі».

Разом з тим, вимоги позивача заявлені лише стосовно визнання недійсним п.3.3 Договору, в якому цей термін також використовується разом з конкретизованим порядком визначення розміру оплати на день платежу.

Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про те, що сторони за Договором мали дійсний намір визначити розмір оплати з урахуванням зміни курсу гривні по відношенню до долара США. В зв'язку з цим, є необґрунтованим посилання відповідача на те, що п.3.3 Договору, в якому термін «курс, встановлений на міжбанківській валютній біржі» вживається так само, як і в п.3.2 договору, є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Господарський суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач безпідставно ототожнює словосполучення «міжбанківська валютна біржа», яка вживається в цьому терміні, з конкретною юридичною особою - приватним акціонерним товариством «Українська міжбанківська валютна біржа». В тексті договору відсутні будь-які ознаки, які б свідчили про наявність, згоди сторін щодо саме такого ототожнення (зазначення організаційно-правової форми, адреси, коду ЄДРПОУ, які повинна мати біржа як установа та певна юридична особа).

Більш того, посилаючись в тексті позовної заяви на те, що міжбанківський курс долара формується станом на 17.00, а також на те, що інформація про міжбанківський курс може бути отримана лише наступного дня, позивач в тексті позовної заяви фактично сам ототожнює термін «міжбанківська валютна біржа» з терміном «міжбанківський валютний ринок».

При цьому господарський суд першої інстанції правильно вказав, що в широкому розумінні термін «біржа», у випадку, коли мова не йде про певну установу (юридичну особу) є синонімічним терміну «ринок», оскільки означає сукупність інструментів організаційного та правового характеру, за допомогою яких шляхом проведення торгів, на підставі заявок покупців та продавців валюти, встановлюється її ринковий курс.

Відповідно до абз.15 п.4 розділу І Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 10.08.2005 N 281, міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб'єктами ринку, між суб'єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), між суб'єктами ринку і Національним банком, а також Національним банком і його клієнтами.

Господарський суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання позивача на те, що використаний в п.3.3 Договору термін «курс, встановлений на міжбанківській валютній біржі» не може бути реально використаний в день платежу, пославшись на таке.

Офіційний сайт Національного банку України (http://www.bank.gov.ua) містить розділ «Оперативний стан міжбанківського валютного ринку України», в якому розміщується інформація про середньозважений курс долару США до гривні відповідно до даних Системи підтверджень угод на міжбанківському валютному ринку України починаючи з 9.30 та оновлюється кожні 30 хвилин до закриття торгової сесії.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що він, керуючись визначеними п.6 ч.1 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності, спробував визначити курс долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку на дату платежу, але реально не отримав такої можливості.

Позивачем не надано суду доказів повідомлення відповідача про наявність обставин, які не дозволяли йому чітко зрозуміти зміст свого зобов'язання, визначений п.3.3 Договору, укладеного між сторонами по справі.

Судом першої інстанції також правильно враховано те, що недостатньо чітке або недостатньо коректне застосування сторонами певних термінів в тексті укладеного ним договору саме по собі не може свідчити про те, що договір в цій частині не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Такі недоліки в застосуванні термінології не розглядаються діючим законодавством України як підстави для визнання договору недійсним повністю або в певній частині. Крім того, ст. 213 ЦК України передбачає, що роз'яснення змісту за значення слів, понять та термінів, які входять до змісту правочину, може бути здійснене шляхом тлумачення змісту правочину в судовому порядку.

Вказана норма передбачає можливість здійснення такого тлумачення не тільки на підставі буквального значення слів і понять, а і з урахуванням мети правочину, звичаїв ділового обороту, поведінки сторін та інших обставин, що мають істотне значення (ч.4 ст.213 ЦК України).

Також судом першої інстанції обгрунтовано зазначено, що спрямування волі сторін за договором до застосування еквіваленту вартості товару в доларах США відповідно до його курсу по відношенню до гривні підтверджується умовами п.п.2.2, 2.4, 3.2 Договору, дійсність яких сторонами не оспорюється.

Ч.2 ст.533 ЦК України визначає, що за відсутності встановленого договором порядку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті суми, яка підлягає сплаті в гривнях, такий еквівалент має визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Сторони не позбавлені права уточнити зміст термінів, які вживаються в тексті договору, шляхом внесення відповідних змін до нього.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З наведеного вище вбачається, що позивачем не доведено, що п. 3.3. Договору поставки № ПО-3/14 від 11.12.2013 року не спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання цієї частини договору недійсною із заявлених в позові підстав відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обгрунтоване.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія сдудів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 12.03.2015 р. у справі № 917/335/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 29.04.2015 р.

Головуючий суддя Горбачова Л.П.

Суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.