РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"05" травня 2015 р. Справа № 903/227/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Демидюк О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень"

на рішення господарського суду Волинської області від 24.03.2015 р.

у справі № 903/227/15 (суддя Шум М.С.)

за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень"

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш"

про стягнення 20 224, 41 грн. та розірвання договору

за участю представників сторін:

позивача: Фрідріх Л.Б.;

відповідача: Сорока Г.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 24 березня 2015 р. у справі №903/227/15 у задоволенні позову Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" до Публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш" про стягнення 20 224 грн. 41 коп. та розірвання договору відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 3 вересня 2014 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" та Публічним акціонерним товариством "Ковельсільмаш" укладено договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції враховано відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України, Закону України "Про залізничний транспорт".

В обгрунтування своїх висновків, суд вказав на те, що долучений до матеріалів справи розрахунок договірного тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв. м. смуги відведення в місяць Ст. Ковель (ПАТ "Ковельсільмаш"), підписаний економістом, начальником сектору майнових та земельних ресурсів та начальником комерційного відділу відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень", проте, не оформлений як додаток до договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року, уповноваженим представником відповідача не підписаний, а тому з ПАТ "Ковельсільмаш" не узгоджений.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони не дійшли згоди щодо ціни договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року, а тому розмір заявленої до стягнення суми є необгрунтованим, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Волинської області від 24.03.2015 р. у справі № 903/227/15 скасувати та прийняти нове, яким задоволити позов.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, наступне:

- існує додаток до укладеного між сторонами договору з узгодженими ставками, який є окремим договором, предметом якого є надання послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведенням розрахунків за ці послуги, зміст якого встановлений Правилами розрахунків за перевезення вантажів. В даному випадку предметом спору є стягнення заборгованості за договором про експлуатацію залізничної під'їзної колії і додатки зі встановленими платами і зборами у ньому відсутні;

- відповідно до п. 16.2 договору відповідач зобов'язаний сплачувати плату за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення відповідно до п. 3 даного договору у відповідності до розрахунку договірного тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв.м. смуги відведення в місяць. Плата за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення стягується до 10 числа поточного місяця і обов'язкова при розрахунках за послуги залізниці;

- судом не прийнято до уваги, що спірний договір повністю відповідає вимогам типового договору;

- судом також не прийнято до уваги, що розрахунок договірного тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв.м. смуги відведення в місяць до договору розроблений відповідно до методичних рекомендацій щодо визначення вартості робіт та послуг, які надаються за вільними ( договірними) тарифами та порядку їх надання. Пункт 17 методичних рекомендацій визначає договірні тарифи з відшкодування витрат на утримання смуги відведення та методику розрахунку договірного тарифу;

- судом належним чином не надано оцінку листу № 41-317 від 05.02.2015р., у якому відповідач зазначає про відсутність зауважень при підписанні спірного договору. Відповідачу було відомо про збільшення площі ділянки землі у пункті 3 договору.

За наведених вище підстав, позивач вважає, що останнім доведено наявність правових підстав для розірвання спірного договору, проте, усупереч вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Від відповідача - Публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш" надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що власник під'їзної колії сплачує залізниці плату за утримання земельних ділянок в смузі відведення залізниці, якщо це передбачено договором сторін. Проте ставить вимогу, яка не визначена існуючим договором, тобто не встановлено розмір щомісячної плати.

Відповідач звертає увагу на те, що твердження апелянта з приводу того, що спірний договір повністю відповідає вимогам типового договору не можуть бути підставою для стягнення суми відшкодувань за відсутності визначення даної суми відшкодувань договором. Посилаючись на рекомендації ВГСУ від 23.12.2008 року № 04-5/278 " Про деякі питання вирішення спорів, що виникають з договорів на обслуговування залізничних під'їзних колій" апелянтом не враховано, що сторони мають право у договорі передбачити додаткові умови, які не вказані в типових договорах, якщо ці умови не суперечать Статуту залізниць, правилам перевезень, типовим договорам.

Процесуальний опонент скаржника наголошує на тому, що в даному договорі не вказана сума щомісячих відшкодувань і з чого вони складаються, відповідачем було запропоновано надати розрахунок місячної плати листом від 05.02.2015 року за № 41-3/7, яким відповідач просив надати обгрунтовані розрахунки, щодо тарифу з відшкодування витрат на утримання смуги відведення, чого позивачем здійснено не було. Твердження позивача про відповідність договору та п. 16.2 зі сплати витрат на утримання ділянки у смузі відведення типовому, не зумовлює наявність підстав длястягнення зазначених позивачем сум.

Окрім того, як зазначає відповідач, питання щомісячних відшкодувань витрат сторонами не врегульоване, а зміна до договору згідно ст. 188 ГК України в односторонньому порядку не допускається. Додані до договору розрахунки договірного тарифу не є додатком до договору, стороною по договору не підписані, а є внутрішніми документами позивача, а тому не можуть виступати підставою для нарахувань, проведених позивачем. Ні сума договору, ні щомісячні нарахування для відшкодувань витрат сторонами по даному договору не встановлені.

За наведеного вище, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

5 травня 2015 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 24 березня 2015 р. у справі №903/227/15 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш" в судовому засіданні заявила, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Додатково зауважила, що за умовами укладеного між сторонами договору ціну договору сторонами не визначено. Окрім того, у лютому відповідачем було надіслано позивачу лист з вимогою надати обгрунтування витрат на утримання смуги відведення в місяць.

З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 3 вересня 2014 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" та Публічним акціонерним товариством "Ковельсільмаш" укладено договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п (далі по тексту - Договір, а. с. 7).

За умовами п. 1 Договору, згідно із Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору експлуатується під'їзна колія, яка належить Власнику (ПАТ "Ковельсільмаш") та Залізниці, примикає до станції Ковель Львівської залізниці стрілочним переводом №8 і яка обслуговується власним локомотивом. Межею під'їзної колії є знак "Межа під'їзної колії", який встановлено на відстані 28,3 м. від стрілки примикання.

Пунктами 2, 3 Договору передбачено, що розгорнута довжина під'їзної колії становить 10681, 7 погонних метрів. У межах смуги відведення під'їзною колією і спорудами відповідача зайнято ділянку землі площею 17813 кв.м.

Згідно з п. 16 Договору власник колії сплачує залізниці: плату за користування вагонами (контейнерами) - згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами; інші збори і плати згідно ставок додатку до договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Збори і плати вносяться по відомостях плати за користування вагонами та накопичувальних картках станції Ковель з наявних на коді користувача по ЄТехПД коштів належні залізниці платежі за фактично подані і забрані вагони, за час користування вагонами, за фактично виконану роботу, за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення відповідно до п. 3 даного договору. Плата за відшкодування витрат на утримання ділянки землі у смузі відведення стягується до 10 числа поточного місяця і обов'язкова при розрахунках за послуги залізниці.

Відповідно до п. 19 Договору, зміни та доповнення умов договору вносяться за згодою сторін.

За умовами п. 20 Договору, одностороння відмова від виконання договору і одностороння зміна його умов - не допускаються. Розірвання договору або зміна його умов можуть мати місце за згодою сторін, які уклали договір, а в разі недосягнення згоди - за рішенням господарського суду.

Наявними в матеріалах справи державним актом на право постійного користування землею серія І-ВЛ №000668 від 21.04.1999 року (а. с. 11-13) та технічною документацією (а. с. 10-11) стверджується той факт, що земельна ділянка, яку зайнято під'їзною колією ПАТ "Ковельсільмаш" у межах смуги відведення залізниці, перебуває у постійному користуванні Львівської залізниці.

Позивачем до матеріалів справи долучено розрахунок договірного тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв. м. смуги відведення в місяць Ст. Ковель (ПАТ "Ковельсільмаш"), затверджений в. о. начальника відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" 03.09.2014 року, відповідно до якого договірний тариф складає 0, 19 коп. за 1 кв. м. смуги відведення, підписаний економістом, начальником сектору майнових та земельних ресурсів та начальником комерційного відділу відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" (а.с. 8).

Листом від 26.01.2015 р. позивач надіслав відповідачеві проект угоди про розірвання договору № Л/ДН-3/1611/м/п про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель від 03.09.2014р. з огляду на те, що відповідачем не відшкодовані витрати залізниці на утримання смуги відведення (а.с. 16).

У листі ПАТ "Ковельсільмаш" від 05.02.2015 року №41-3/7, адресованому позивачу, відповідач зазначає про необхідність отримання від Рівненської дирекції залізничних перевезень обґрунтованих розрахунків, інших підтверджуючих документів щодо тарифу з відшкодування витрат на утримання смуги відведення (а. с. 17).

Аналізуючи встановлені обставини у даній справі та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства.

В силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу дії норми, наведеної в ч. 5 ст. 180 ГК України, ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може

бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію

(роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Частиною 2 статті 189 ГК України встановлено, що ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається у договорі в гривнях.

Статтею 190 ГК України унормовано, що Вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Виходячи з аналізу укладеного між сторонами Договору, колегія суддів констатує, що умови Договору, визначені п. 16.2., передбачають, що інші збори і плати встановлюються згідно ставок додатку до договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

При цьому, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту наявності додатків до Договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року, погоджених обома сторонами.

В той же час, наданий позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог розрахунок договірного тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв. м. смуги відведення в місяць Ст. Ковель (ПАТ "Ковельсільмаш"), не є беззаперечним доказом досягнення сторонами згоди щодо визначення тарифу на утримання 1 кв. м. смуги відведення в місяць та відповідно наявності у відповідача обов'язку щодо проведення оплати у визначеному позивачем в односторонньому порядку розмірі. Окрім того, такий розрахунок не оформлений як додаток до Договору та не містить підпису відповідача, що суперечить умовам Договору та вимогам закону.

В той же час, наявним в матеріалах справи листом від 05.02.2015 року №41-3/7 відповідач додатково підтвердив той факт, що визначений позивачем тариф з відшкодування витрат на утримання смуги відведення не узгоджувався відповідачем шляхом підписання додатку чи угоди про доповнення до Договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року.

Отже, як свідчать установлені обставини у даній справі, сторони при укладенні спірного Договору діяли самостійно у власних інтересах та дійшли згоди на момент його укладення щодо всіх його умов. Таким чином, на момент укладення Договору позивач був обізнаний з його змістом, а своїм підписом підтвердив факт згоди з його умовами, зокрема, визначеними у п. 16.2. Тим самим позивач не заперечував щодо визначення умов Договору у спірному пункті наведеного вище змісту. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували вказане, адже додатки до Договору щодо зміни волевиявлення сторін в цій частині відсутні. З огляду на зазначене, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо взаємовираження волі обох сторін при укладенні Договору та дотримання встановленого законом принципу свободи договору.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх суб'єктів у цивільних правовідносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

Також, зі змісту укладеного між сторонам Договору, колегія суддів констатує, що встановити порядок визначення розміру розрахунків, обов'язок щодо проведення яких за Договором покладається на відповідача, не є можливим. Відповідно, заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума не обґрунтована у відповідності до умов Договору. Відтак, відсутні належні докази в обґрунтування наявності заборгованості у відповідача перед позивачем у розмірі 20 224, 41 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позову в цій частині з огляду на необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

За нормою статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, Закон передбачає розірвання договору в односторонньому порядку за рішенням суду лише у разі істотного порушення договору іншою стороною.

У даному випадку, позивачем не доведено у встановленому законом порядку порушення відповідачем однієї із істотних умов договору щодо визначення тарифу з відшкодування витрат на утримання 1 кв. м. смуги відведення в місяць Ст. Ковель у запропонованому позивачем форматі.

Відтак, підстави визначені, ст.ст. 188 ГК України та ст. 651 ЦК України, щодо розірвання договору в односторонньому порядку відсутні.

Адже, з огляду на недоведеність позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за невиконання договірних зобов'язань, є усуненими підстави, за наявності яких мотивується позовна вимога щодо розірвання договору.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

При цьому, доводи скаржника щодо наявності додатку до Договору з узгодженими ставками не заслуговують на увагу. Адже, як зазначає сам скаржник, такий додаток є додатком до Договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № Л-ДН-З-1479/ДНМ-3-п від 20.02.2014р. Наведене виключає правовий зв'язок зазначеного додатку із Договором про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014р.

Окрім того, не приймаються колегією суддів до уваги долучені скаржником до матеріалів апеляційної скарги в обґрунтування своєї правової позиції наступні документи: Договір про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № Л-ДН-З-1479/ДНМ-3-п від 20.02.2014р.; Додаток № 1 до Договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № Л-ДН-З-1479/ДНМ-3-п від 20.02.2014р.; Договір № 136 про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці від 09.04.2009р.

Адже, за приписами ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

В силу дії імперативних приписів наведеної вище норми процесуального Закону, колегія суддів зважає на те, що скаржник при зверненні з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції долучив до матеріалів справи додаткові докази. При цьому, в порушення ч. 1 ст. 101 ГПК України, не обґрунтував неможливості подання зазначених додаткових доказів до місцевого господарського суду з причин, незалежних від відповідача.

За наведених обставин, колегія суддів відзначає, що надані скаржником, на момент апеляційного провадження у даній справі, документи не можуть бути оцінені судом апеляційної інстанції на предмет з'ясування підстав для задоволення позовних вимог. Окрім того, доводи скаржника, які базуються на долучених до матеріалів справи документах, спростовуються наведеними вище висновками суду апеляційної інстанції, здійсненими за результатами оцінки правової позиції позивача з урахуванням дійсних обставин справи та норм діючого законодавства.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Волинської області від 24 березня 2015 р. у справі №903/227/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Разом з тим, позивач не позбавлений права врегулювати спір шляхом внесення змін чи доповнень до Договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії при станції Ковель Львівської залізниці № Л/ДН-3/14/1611/м/п від 03.09.2014 року в частині визначення розміру плати (тарифу), а у випадку недосягнення згоди - реалізувати своє право щодо захисту прав та законних інтересів у судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 24.03.2015 р. у справі №903/227/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" - без задоволення.

2. Справу №903/227/15 повернути в господарський суд Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Демидюк О.О.