ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 р. Справа №917/229/15

За позовом Прокуратури м. Кременчука, вул.60 років Жовтня, 4-а, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

до 1. Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, площа Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

2. Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, вул. Маршала Жукова, 140, м. Кременчук, 39600

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Астеліт", вул. Солом'янська, 11, м. Київ.

про визнання недійсним п. 1.3. рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 389 від 08.08.14р.; визнання договору оренди № 15 від 08.08.14р. недійсним; зобов'язання звільнити нежитлове приміщення та повернути власнику

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: Слаута Ю.В., посвідчення № 012716 від 05.11.2012р.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від відповідача 3: Бодян К.М., довіреність № 36/15-а від 13.01.2015р.

Суть спору: Розглядається позовна заява про визнання недійсним п. 1.3. рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 389 від 08.08.14р.; визнання договору оренди № 15 від 08.08.14р. недійсним; зобов'язання звільнити нежитлове приміщення та повернути власнику.

Відповідач у листі від 05.03.2015р. просить суд розглядати справу без участі представника та повідомив суд, що проти задоволення позову заперечує.

Відповідачі 2, 3 у наданих відзивах на позовну заяву проти позову заперечують, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

Прокуратурою м. Кременчука у грудні 2014 року встановлено, що 15.07.2008р. Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - МНВК) отримано ліцензію серії АВ №420198 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням професійної освіти на рівні кваліфікаційних вимог до професійно-технічного навчання, перепідготовки, підвищення кваліфікації.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 08.08.2014р. № 389 "Про надання згоди на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука", надано згоду на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука між МНВК та товариством з обмеженою відповідальністю "Астеліт" на частину даху МНВК по вул. Маршала Жукова, 140, площею 20,0 кв.м. для розміщення телекомунікаційного обладнання терміном на два роки і одинадцять місяців.

На підставі вищевказаного Рішення, укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 08.08.2014р. № 15, відповідно до умов якого, МНВК надає ТОВ "Астеліт" у строкове платне користування частину даху площею 20 кв.м., розміщеного за адресою: м. Кременчук, Полтавська область, вул. Маршала Жукова, 140, що знаходиться на балансі МНВК, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку і становить 59 332,00 грн без ПДВ. Майно передається в оренду для розміщення телекомунікаційного обладнання.

Як зазначає позивач, об'єкт оренди передано орендарю 08.08.2014р. згідно акту приймання-передачі індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука.

Статтею 28 Закону України "Про освіту" встановлено, що система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Згідно з ст. 4 Закону Україну "Про загальну середню освіту", систему загальної середньої освіти становлять: загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади І-ІІ рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Статтею 9 Закону Україну "Про загальну середню освіту" визначено, що міжшкільний навчально-виробничий комбінат - це навчальний заклад для забезпечення потреб учнів загальноосвітніх навчальних закладів у профорієнтаційній, допрофесійній, професійній підготовці.

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", перелік підприємств, майнові комплекси яких не можуть бути об'єктами оренди не є вичерпним і може бути доповнено законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Порядок утримання загальноосвітніх навчальних закладів визначено Державними санітарними правилами і нормами влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від № 63 14.08.2001р. Зазначені норми є обов'язкові для виконання і прийняті на виконання Закону Україну "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення".

Згідно з п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від № 63 14.08.2001р., здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Таким чином, позивач стверджує, що дії виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в частині прийняття п. 1.3 рішення від 08.08.2014р. № 389 "Про надання згоди на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука" порушують вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Державні санітарні правила і норми влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України від № 63 14.08.2001р., які прийняті на виконання Закону Україну "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", а договір про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука, укладений на підставі вищевказаного Рішення призводить до порушення прав дітей, які захищає і гарантує держава.

Вищезазначене стало підставою для звернення з позовом про визнання недійсним п. 1.3 рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №389 від 08.08.2014 "Про надання згоди на продовження договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука" та визнання недійсним Договору № 15 про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 08.08.2014р.; зобов'язання ТОВ "Астеліт" звільнити нежитлове приміщення (частину даху) площею 20 кв.м., вартістю 59 332,00 грн та повернути Кременчуцькому міжшкільному навчально-виробничому комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Щодо вимоги про визнання недійсним рішення ради, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що місцеві господарські суди розглядають у першій інстанції усі справи, підвідомчі господарським судам.

Згідно зі ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. (ч. 1 п. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України).

У п. 17 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011р. "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" роз'яснено, що до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах:

а) про оскарження нормативно-правових актів, ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній зобов'язує суб'єкта господарювання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність;

б) про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами, у сфері господарювання;

в) між суб'єктами владних повноважень з приводу їхньої компетенції у сфері управління;

г) з приводу укладання та виконання адміністративних договорів;

д) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач звернувся до суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, ухваленого суб'єктом владних повноважень (відповідачем 1), який відповідно до закону наділений повноваженнями щодо розпорядження майном, яке належить до комунальної власності

Таким чином, спірні правовідносини склалися у сфері реалізації суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

З огляду на викладені вище норми, з урахуванням предмету спору в даній справі, позовна вимога про визнання недійсним рішення ради не підлягає розгляду в Господарському суді.

У відповідності до пункту 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку відмовити в позові в частині визнання недійсним договору, виходячи з наступного:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Міжшкільний навчально-виробничий комбінат № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області на підставі ст. 28 Закону України "Про освіту", ст. 9 Закону України "Про загальну середню освіту" є навчальним закладом, та посилаючись на ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 63 Закону України "Про освіту", робить висновок про встановлену законодавством заборону передавати в оренду приміщення об'єктів освіти.

Також, в обґрунтування заборони передачі в оренду приміщення відповідача 2 позивач посилається на п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організацій навчально-виховного процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991р. створення загальноосвітніх навчальних закладів здійснюється відповідно до Закону України "Про загальну середню освіту".

Статтею 4 Закону України "Про загальну середню освіту" встановлено, що систему загальної середньої освіти становлять: загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади І - II рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Статтею 9 цього ж закону встановлені типи загальноосвітніх та інших навчальних закладів системи загальної середньої освіти, відповідно до яких всі навчальні заклади загальної середньої освіти поділяються на загальноосвітні (школи, гімназії, колегіуми, ліцеї, навчально - реабілітаційні центри) та інші навчальні заклади.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що міжшкільний навчально-виробничий комбінат є іншим закладом середньої освіти та не є загальноосвітнім закладом.

Позичав в обґрунтування позовних вимог посилається на п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001р. № 63.

Але у преамбулі вказаних ДСанПіН зазначено, що ці "ДСанПіН поширюються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-II, І-Ш ступенів, спеціалізовані школи І, II, III ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, що проектуються, будуються, реконструюються та ті, що існують незалежно від типу, форми власності і підпорядкування".

Тобто, позивач у підтвердження заборони надання приміщення відповідача 2 в оренду посилається на ДСанПіН 5.5.2.008-01, дія яких не поширюється на міжшкільні навчально-виробничі комбінати, яким є відповідач 2.

Крім того, позивач посилається на ч. 3 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої законодавчими актами України може бути доповнено перелік підприємств, майнові комплекси яких не можуть бути об'єктами оренди. У якості такого законодавчого акту позивач вказує на ч. 5 ст. 4 Закону України "Про освіту", відповідно до якої, об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

На підставі зазначеної у статті загальної заборони використовувати не за призначенням об'єкти освіти і науки позивач робить висновок про загальну заборону надання в оренду будь-яких об'єктів освіти і науки та їх окремих частин.

Проте, відповідно до п.п. 2 п. 8 Постанови Кабінету міністрів України від 27.08.2010 р. № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" одним з видів послуг, що може надаватися установами та закладами є надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Надання зазначених послуг регулюється Порядком надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженим спільним Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23.07.2010р. № 736/902/758.

Як вбачається з наданих доказів, об'єктом оренди за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Кременчука № 15 від 08.08.2014р. є частина даху площею 20 кв.м. за адресою: м. Кременчук, вул. Маршала Жукова, 140. Об'єкт переданий в оренду для розміщення телекомунікаційного обладнання.

Як досліджено судом, частина даху є частиною структурного елементу нерухомого майна відповідача 2, що не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності.

Будь-яких доказів того, що розміщення телекомунікаційного обладнання на даху погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, позивачем не надано.

Крім того, чинне законодавство не забороняє надавати в оренду окреме нерухоме майно міжшкільних навчально-виробничих комбінатів, яке не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, договір може бути визнана недійсною лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивачем не доведено, що укладений відповідачем 1 та відповідачем 2 договір суперечить інтересам держави і суспільства, вимогам законодавства.

Вимоги позивача зобов'язати відповідача - 3 звільнити приміщення та повернути його Кременчуцькому міжшкільному навчально-виробничому комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки договір № 15 про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука від 08.08.2014р. є чинним, тому відсутні підстави для повернення орендованого майна.

Керуючись ст.ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 1 ч. 1 ст. 80, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Припинити провадження у справі в частині вимог до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.

2. Відмовити у задоволенні позову до Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської ради Полтавської області.

3. Відмовити у задоволенні позову до товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт".

Повне рішення складено 06.04.2015р.

Суддя Сірош Д.М.