ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2015 р.Справа № 916/751/15-г

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Князєвій К.Р.

За участю представників сторін:

Від позивача: Мончинська І.В. за довіреністю від 01.04.2015р.; Висоцький С.О. за довіреністю від 06.03.2015р.

Від відповідача: Несторович О.П. за довіреністю від 11.06.2014р.; Чугунников І.В. /директор/.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства „Готельно-житловий комплекс" до комунального підприємства теплових мереж „Южтеплокомуненерго" про визнання частково недійсним договору та за зустрічним позовом комунального підприємства теплових мереж „Южтеплокомуненерго" до комунального підприємства „Готельно-житловий комплекс" про стягнення 434 322,10 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство „Готельно-житловий комплекс" (далі по тексту - КП „Готельно-житловий комплекс") звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до комунального підприємства теплових мереж „Южтеплокомуненерго" (далі по тексту - КП „Южтеплокомуненерго") про визнання недійсним укладеного між сторонами договору № 1/165 від 01.01.2014р. в частині (п.п. 1, 2, 3 договору) обов'язку позивача сплачувати на користь КП „Южтеплокомуненерго" вартість послуги з централізованого опалення житлової площі гуртожитку у розмірі 3 744,5 кв.м. та вартість послуги з постачання гарячої води /підігрів/. Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю спірних умов договору № 1/165 від 01.01.2014р. положенням ст. 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", оскільки наведеною нормою передбачено укладення договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води у багатоквартирному будинку між відповідачем, який є виконавцем відповідних послуг, та власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем, а не балансоутримувачем будинку, яким є позивач.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, 11.03.2015р. відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до КП „Готельно-житловий комплекс" про стягнення заборгованості в сумі 434 322,10 грн. за договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води /підігрів/ № 1/165 від 01.01.2014р. Ухвалою від 16.03.2015р. вказаний зустрічний позов був прийнятий до розгляду господарським судом для сумісного розгляду із первісним позовом КП „Готельно-житловий комплекс".

Згідно із клопотанням (вх. № 994/15 від 16.04.2015р.) позивач уточнив позовні вимоги, виклавши їх в наступній редакції: визнати частково недійсним договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води /підігрів/ № 1/165 від 01.01.2014р., укладений між сторонами по справі, в частині ст. 3 договору - характеристики об'єкту надання послуг „3744,5 кв.м. - гуртожиток, 2146,5 кв.м. - не житловий фонд" з 26.04.2014р. Крім того, позивач доповнив підстави позову посиланням на ст. 229 ЦК України та на факт укладення спірного договору під впливом помилки. Вказана редакція позовних вимог була прийнята судом до розгляду як остаточна.

Позивач повністю підтримує первісний позов та заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог КП „Южтеплокомуненерго". В свою чергу, КП „Южтеплокомуненерго" заперечує проти задоволення первісного позову та повністю підтримує власний зустрічний позов.

При цьому, 06.05.2015р. відповідачем було заявлене клопотання в порядку ст. 38 ГПК України про витребування від КП „Готельно-житловий комплекс" наступних доказів: касової книги за період 30.10.2014р. по 30.04.2015р., прибуткових ордерів за період 30.10.2014р. по 30.04.2015р. та розрахункових квитанцій за період 30.10.2014р. по 30.04.2015р. В обґрунтування заявленого клопотання КП „Южтеплокомуненерго" посилалось на те, що запропоновані до витребування докази дозволять спростувати обставини, з якими позивач обґрунтовує власний первісний позов. Проте, судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання з огляду на відсутність необхідності у витребуванні даних доказів, оскільки, з урахуванням підстав позову КП „Готельно-житловий комплекс", обставини, пов'язані із виконанням спірного договору, ніяким чином не можуть впливати на вирішення питання про дійсність даного правочину.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

01.01.2014р. між КП „Южтеплокомуненерго" (Виконавець) та КП „Готельно-житловий комплекс"(Споживач) було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води /підігрів/ № 1/165 (далі по тексту - договір № 1/165 від 01.01.2014р.), у відповідності до п.п. 1 - 3, 28 якого Виконавець зобов'язався надавати Споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та гарячої води /підігрів/, а Споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором. Теплова енергія поставляється Споживачеві: на власні потреби Споживача; опалення - в опалювальний сезон; підігрів води - протягом року. Всі нові або реконструйовані системи теплоспоживання Споживача, до введення їх у роботу, повинні бути прийняті в експлуатацію Постачальником згідно з умовами Правил використання теплової енергії і правил технічної експлуатації теплоспоживчих установок і теплових мереж з оформленням відповідного акта-допуску. Суб'єкти користування послугами: 1) власник /орендар, наймач/ - 465 чол. Гуртожиток, 9 чол. - не житловий фонд. Призначення приміщення: гуртожиток та нежитлові приміщення. Характеристика об'єкту надання послуг: 1) опалювальна площа 3744,5 кв.м. - гуртожиток, 5 594,10 кв.м. - нежитловий фонд. Режим праці: за графіком. Наявність суборендаторів: немає. При цьому, умовами договору передбачено, що теплова енергія постачається до приміщення, розташованого за адресою: м. Южне, вул. Будівельників, 7. Договір було укладено терміном на два роки.

Як стверджує позивач, наведені умови договору в частині обов'язку Споживача сплачувати на користь КП „Южтеплокомуненерго" вартість послуги з централізованого опалення житлової площі гуртожитку та вартість послуги з постачання гарячої води /підігрів/ суперечить ст. 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", оскільки наведеною нормою передбачено укладення договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води у багатоквартирному будинку між відповідачем, який є виконавцем відповідних послуг, та власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем, а не балансоутримувачем будинку, яким є позивач. При цьому, зважаючи на той факт, що вказана суперечність закону виникла з 26.04.2014р., позивач наголошує на необхідності визнання спірної частини договору № 1/165 від 01.01.2014р. недійсною саме із даної календарної дати. Крім того, КП „Готельно-житловий комплекс" наголошує на тому, що договір № 1/165 від 01.01.2014р. було вчинено під впливом помилки з боку позивача в частині визначення житлової та не житлової площ у гуртожитку, на опалення та гаряче водопостачання до якого було укладено даний договір.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання частково недійсним договору № 1/165 від 01.01.2014р. з наведених КП „Готельно-житловий комплекс" підстав, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, у відповідності до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п.п. 2.1, 2.5.2, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

При цьому, суд зауважує, що ст. 203 ЦК України передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України або іншому законі немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову кваліфікацію спірному правочину на предмет його відповідності вимогам закону, господарський суд виходить із обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які становлять підставу позову. В даному випадку первісний позов обґрунтований посиланням на обставини, визначені спеціальною нормою закону у сфері надання житлово-комунальних послуг, якій, на думку КП „Готельно-житловий комплекс", частково не відповідає договір № 1/165 від 01.01.2014р., а також на факт укладення даного правочину під впливом помилки.

Так, як свідчить витяг № 17440390 від 06.02.2014р.з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 04.02.2014р. за територіальною громадою м. Южне в особі Южненської міської ради зареєстровано право власності на житлову будівлю-гуртожиток, розташовану за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Будівельників, 7, загальною площею 9 410,1 кв.м. На підставі рішення Южненської міської ради № 1115-VI від 28.03.2014р.було вирішено залишити гуртожиток, розташований за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Будівельників, 7, у статусі „гуртожиток". В свою чергу, на підставі рішення Южненської міської ради від 19.12.2013р. за № 1023-VI на КП „Готельно-житловий комплекс" було покладено обов'язок з 01.01.2014р. приступити до управління майном гуртожитку, розташованого за адресою: м. Южне, вул. Будівельників, 7. З метою постачання теплової енергії на опалення та постачання гарячої води саме вказаного гуртожитку і був укладений договір № 1/165 від 01.01.2014р. між позивачем, визначеним як управителем гуртожитку, та відповідачем як виконавцем послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV (в редакції Закону України від 16 жовтня 2012 року N 5459-VI, що була чинною на час укладення спірного правочину; далі по тексту - Закон України „Про житлово-комунальні послуги") комунальними послугами є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а виробником - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Згідно зі ст. 19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Положеннями ст. 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" було передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Тобто, в момент укладення спірного правочину законом була прямо передбачена можливість надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку в наступний спосіб: мешканець квартири укладає договір на надання житлово-комунальних послуг із управителем будинку, а останній, в свою чергу, укладає відповідний договір із виробником/виконавцем таких послуг. При цьому, перед мешканцем квартири управитель виступає виконавцем послуг, а перед виконавцем/виробником послуг, відповідно, споживачем.

Отже, в цій частині в момент укладення спірного договору сторонами не було допущено будь-яких порушень вимог закону.

В той же час, на підставі Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" від 10 квітня 2014 року N 1198-VII, який набрав чинності з 26.04.2014р., тобто після укладення спірного договору, ст. 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" було викладено в наступній редакції: „Договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін."

Тобто, в результаті внесення змін до Закону України „Про житлово-комунальні послуги", які набрали чинності після укладення спірного договору, законодавчо був змінений порядок укладення договорів на постачання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку, проте такі законодавчі зміни, що відбулись після укладення договору, ніяким чином не можуть впливати на дійсність договору у сфері житлово-комунальних послуг, яка відповідно до ст. 215 ЦК України оцінюється судом відповідно до вимог законодавства, що діяло на час вчинення правочину.

Суд звертає увагу позивача на той факт, що зміни в законодавстві, які відбулись після укладення договору, ніяким чином не можуть впливати на вирішення питання про його дійсність, проте, у певних випадках, можуть бути підставою для внесення змін до відповідної угоди.

Більш того, чинним законодавством не передбачено можливості визнання недійсним будь-якого правочину з якоїсь конкретної дати, відмінної від дати його вчинення, у зв'язку з чим, вимога про визнання частково недійсним спірного договору із 26.04.2014р. є некоректною з юридичної точки зору.

Ще одним доводом, покладеним КП „Готельно-житловий комплекс" в обгрунтування пред'явленого позову, є невірне визначення опалюваної площі, обов'язок внесення плати за постачання теплової енергії на яку покладається на позивача за умовами спірного договору. Позивач наголошує, що викладене свідчить про допущення ним помилки щодо однієї із істотних умов договору № 1/165 від 01.01.2014р. та є підставою для визнання цієї угоди недійсною на підставі ст. 229 ЦК України.

Згідно зі ст. 26 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов'язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору. Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року N 11 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. За змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

По перше, суд зауважує, всупереч положенням ст.ст. 32, 33 ГПК України позивачем не було наведено суду жодної із обставин, яка свідчить про те, що спірний договір не був би вчиненим з боку КП „Готельно-житловий комплекс" за умови інших відомостей про опалювану площу у гуртожитку, обов'язок внесення плати за постачання теплової енергії на яку покладається на позивача за умовами договору № 1/165 від 01.01.2014р. Отже, за відсутності наведених обставин, спірний договір не може бути визнаний недійсним як такий, що вчинений під впливом помилки згідно зі ст. 229 ЦК України.

По друге, як свідчить технічний паспорт на гуртожиток, розташований за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Будівельників, 7, виготовлений КП „Южненське міське бюро технічної інвентаризації" станом на 17.04.2013р., загальна площа вказаного гуртожитку складає 9 410,1 кв.м., з яких: житлова площа 3 776,5 кв.м., площа нежитлових приміщень 5 633,6 кв.м. В свою чергу, розділ „Розподіл площі будинку" вказаного технічного паспорту містить і наступні відомості про площу даного гуртожитку: загальна площа квартир 5 962,5 кв.м., житлова площа 3 776,5 кв.м.

При цьому, відповідно до довідки КП „Южненське бюро технічної інвентаризації" від 15.12.2014р. за вих. № 01-09-567, гуртожиток за адресою: вул. Будівельників, 7, станом на 17.04.2014р. мав наступні технічні характеристики: площа житлових приміщень, у яких проживає населення, становить 5 962,5 кв.м. (в тому числі балкони 75,8 кв.м.); площа нежитлових приміщень становить 3 447,6 кв.м.

В той же час, в договорі № 1/165 від 01.01.2014р. сторонами було визначено наступні характеристики об'єкту теплопостачання: опалювана площа 3 744,5 кв.м. - гуртожиток, 5 594,10 кв.м. - нежитловий фонд.

З викладеного, суд доходить висновку про наявність розбіжностей при визначенні точної площі житлового та нежитлового фонду гуртожитку, розташованого за адресою: м. Южне, вул. Будівельників, 7, проте вказані розбіжності не є помилкою в розумінні ст. 229 ЦК України, допущення якої є підставою для визнання спірного договору частково недійсним.

В той же час, сторони не позбавлені права на внесення відповідних змін до договору № 1/165 від 01.01.2014р. у встановленому законом порядку.

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що обставини, наведені КП „Готельно-житловий комплекс" в обґрунтування пред'явленого позову, не свідчать про часткову недійсність договору № 1/165 від 01.01.2014р., оскільки сторонами при укладенні даного договору порушень вимог чинного на той час законодавства в розрізі підстав позову допущено не було. Наведене є підставою для відмови у задоволенні первісного позову КП „Готельно-житловий комплекс".

Що стосується зустрічного позову КП „Южтеплокомуненерго", суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

В силу положень ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до ст. 276 Господарського кодексу України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. Показники якості енергії узгоджуються сторонами на підставі державних стандартів або технічних умов шляхом погодження переліку (величини) показників, підтримання яких є обов'язком для сторін договору. Строки постачання енергії встановлюються сторонами у договорі виходячи, як правило, з необхідності забезпечення її ритмічного та безперебійного надходження абоненту. Основним обліковим періодом енергопостачання є декада, з коригуванням обсягів протягом доби. Сторони можуть погоджувати постачання енергії протягом доби за годинами, а також час і тривалість максимальних та мінімальних навантажень. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Пунктом 29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198, передбачено, що теплова енергія постачається безперервно, якщо договором не передбачено інше.

Як свідчать матеріали справи, а саме складені позивачем відомості обліку споживання теплової енергії від 18.11.2014р., від 18.12.2014р., від 19.01.2015р., від 18.02.2015р. протягом періоду з жовтня 2014 року по лютий 2015 року включно , КП „Южтеплокомуненерго" здійснювало постачання теплової енергії на об'єкт, визначений умовами договору № 1/165 від 01.01.2014р.

Згідно з п.п. 5, 8 договору № 1/165 від 01.01.2014р. розрахунковим періодом є календарних місяць. Споживач на пізніше 5 робочих днів наступного за розрахунковим місяця забирає рахунок та акт виконаних робіт по комунальним послугам на ЦТП № 27 (бойлерна) та вносить плату за послуги не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. Тарифи на послуги становлять: 1) з централізованого постачання гарячої води (підігрів): для потреб комунальних підприємств та організацій - 775,6563 грн. з ПДВ за 1 ГКал; для населення - 264,97 грн. з ПДВ за 1 ГКал.; з централізованого опалення в опалювальний період: для потреб населення - 264,97 грн. з ПДВ за 1 ГКал.

Як свідчать матеріали справи, з метою отримання плати за поставлену теплову енергію відповідачем було виставлено позивачу рахунки № 735 від 30.11.2014р., № 722 від 30.11.2014р., № 860 від 31.12.2014р., № 873 від 31.12.2014р., № 104 від 31.01.2015р., № 93 від 31.01.2015р., № 234 від 28.02.2015р., № 223 від 28.02.2015р. на загальну суму 434 372,10 грн.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 32 Закону „Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

У відповідності до до ч.ч. 5, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Проте, як свідчать матеріали справи, в порушення прийнятих на себе за договором № 1/165 від 01.01.2014р. грошових зобов'язань, КП „Готельно-житловий комплекс" не було здійснено оплати вартості спожитої протягом періоду з жовтня 2014 року по лютий 2015 року теплової енергії загальною вартістю 434 372,10 грн.

В результаті викладеного, у позивача утворилась заборгованість перед КП „Южтеплокомуненерго" за спожиту протягом періоду з жовтня 2014 року по лютий 2015 року включно теплову енергію в сумі 434 372,10 грн., частина якої в сумі 434 322,10 грн. заявлена до стягнення в межах даної справи. У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог КП „Южтеплокомуненерго" за зустрічним позовом та про наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості КП „Готельно-житловий комплекс" перед КП „Южтеплокомуненерго" за спожиту теплову енергію в загальній сумі 434 322,10 грн. витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи. Доказів, спростовуючих викладене, відповідачем суду надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи все наведене вище, відповідно до ст.ст. 11, 203, 215, 216, 229, 509, 525, 526, 617, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 193, 275, 276 ГК України, ст.ст. 1, 19, 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV (в редакції Закону України від 16 жовтня 2012 року N 5459-VI, ст.ст. 26, 29, 32 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV (в редакції Закону України від 10 квітня 2014 року N 1198-VII), п. 29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198, ст. 19 Закону України „Про теплопостачання" позов КП „Готельно-житловий комплекс" про визнання частково недійсним договору № 1/165 від 01.01.2014р. задоволенню не підлягає, в той час як зустрічний позов КП „Южтеплокомуненерго" про стягнення із КП „Готельно-житловий комплекс" заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 434 322,10 грн. слід задовольнити у повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд первісного та зустрічного позовів відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову відмовити.

2. Зустрічний позов задовольнити.

3. Стягнути з комунального підприємства „Готельно-житловий комплекс" /65481, Одеська область, м. Южне, вул. Будівельників, 7, / на користь комунального підприємства „Южтеплокомуненерго" /65481, Одеська область, м. Южне, Старомиколаївське шосе, 8, , р/р 7501 у філії Одеське РУ ВАТ „Банк „Фінанси та кредит", МФО 328823/ заборгованість в сумі 434 322 грн. 10 коп./чотириста тридцять чотири тисячі триста двадцять дві грн. 10 коп./, судовий збір в сумі 8 686 грн. 44 коп. /вісім тисяч шістсот вісімдесят шість грн. 44 коп./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 15.05.2015р.

Суддя С.П. Желєзна