ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № 910/23750/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Остапенка М.І.,

Суддів Гончарука П.А. (доповідач),

Грека М.І.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд" на рішення господарського суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 4 березня 2015 року у справі №910/23750/14 за позовом Державного агентства резерву України до товариства з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Регіональне відділення фонду державного майна України по Рівненькій області, про повернення матеріальних цінностей та сплату штрафних санкцій, -

Встановив:

У жовтні 2014 року Державне агентство резерву України звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до товариства з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд" про повернення матеріальних цінностей та сплату штрафних санкцій, посилаючись на те, що відповідач не забезпечив збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходились у нього на зберіганні.

Рішенням господарського суду міста Києва № 910/23750/14 від 17 грудня 2014 року у справі №910/23750/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 4 березня 2015 року, позов задоволено. Зобов'язано товариство з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд" повернути до державного резерву матеріальні цінності на суму 29 129,44 грн., перелік яких викладений у резолютивній частині рішення. Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд" на користь Державного агентства резерву України вартість матеріальних цінностей на суму 7 400,99 грн., 36 530,45 грн. штрафу, 47 881,46 грн. пені та в доход Державного бюджету України 2 418,85 грн. судового збору.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 4 березня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв'язку з відсутністю у представника відповідача допуску до державної таємниці, його не допущено до участі у судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій Головною інспекцією Державного агентства з управління державним матеріальним резервом на підставі припису Державного комітету України з державного матеріального резерву від 17 серпня 2001 року №Жи-2/38-01, була проведена перевірка стану зберігання відповідачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, за результатами якої було складено акт від 28 серпня 2001 року. Згідно зазначеного акту, в результаті перевірки було виявлено самовільне використання відповідачем переданих йому на зберігання матеріальних цінностей на суму 7 400,99 грн.

Також на підставі припису Державного комітету України з державного матеріального резерву від 26 вересня 2008 року №339/п Контрольно-ревізійним департаментом Держкомрезерву проведено планову перевірку наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку і звітності матеріальних цінностей державного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні відповідача у період з 6 вересня 2001 року по 24 жовтня 2008 року, за результатами якої складений акт із висновком про виявлення розбіжностей між обліковими даними Держкомрезерву та даними підприємства та нестачу матеріальних цінностей на суму 29 129,46 грн.

Задовольняючи позов Державного агентства резерву України про зобов'язання товариства з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд" повернути матеріальні цінності матеріального резерву та сплатити штрафні санкції, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, враховував приписи статей 1, 2, 4, 12, 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" та статей 944, 945 Цивільного кодексу України і зазначив, що між сторонами виникли правовідносини по зберіганню матеріальних цінностей державного матеріального резерву, врегульовані гл. 36 ЦК УРСР, гл. 66 Цивільного кодексу України, Законом України "Про державний матеріальний резерв", а тому матеріальні цінності державного резерву, які перебували на відповідальному зберіганні відповідача, він зобов'язаний зберігати і мав право використовувати лише за наявності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій є правильними з огляду на наступне.

До правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України "Про державний матеріальний резерв", відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" мають застосовуватися акти законодавства Союзу РСР, зокрема, вимоги Положення про мобілізаційний резерв, яке затверджено постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 29 вересня 1969 року № 780-275, з додержанням принципу дії нормативно-правових актів у часі.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Нормами зазначеного Положення про мобілізаційний резерв встановлено, що мобілізаційний резерв матеріальних цінностей створюється підприємствами в мирний час відповідно до встановлених мобілізаційних завдань; норми накопичення матеріальних цінностей встановлюється за номенклатурами та обсягами, визначеними міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади.

Указом Президента України від 14 листопада 1995 року №1039/95 "Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України" передбачено, що підприємства, установи, організації всіх форм власності в разі зміни форми власності, власника, організаційної форми підприємницької діяльності чи підпорядкованості виконують раніше визначене їм мобілізаційне завдання.

З матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що на момент звернення позивача до суду з відповідача не були зняті в установленому порядку мобілізаційні завдання, а отже відносини щодо зберігання матеріальних цінностей матеріального резерву продовжують існувати і на даний час.

Місцевий та апеляційний господарські суду при розгляді даної справи вірно застосовували положення Цивільного кодексу України та Закону України "Про державний матеріальний резерв" і дійшли правильного висновку стосовно того, що спірні матеріальні цінності перебували на відповідальному зберіганні відповідача на основі мобілізаційного завдання, що підтверджується номенклатурою накопичення від 26 вересня 1990 року №М-8с та Постановою Кабінет Міністрів України від 29 вересня 998 року №155-052.

Таким чином є необґрунтованими доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем факту передачі відповідачу на зберігання спірних матеріальних цінностей у зазначеній кількості і на вказаний період часу, а також про те, що станом на жовтень 1990 року держава не приймала участі у формуванні цінностей мобілізаційного резерву і формувався він за рахунок державного підприємства, правонаступником якого є відповідач.

Факт незбереження та самовільного використання матеріальних цінностей державного резерву є порушенням операцій з матеріальними цінностями державного резерву, що в свою чергу свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов'язань, передбачених Цивільним кодексом України (ст.ст. 936, 942, 949), Законом України "Про державний матеріальний резерв", Порядком формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями.

Тому висновок попередніх судових інстанцій про обґрунтованість вимог про повернення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, щодо яких встановлено факт незабезпечення збереження є правомірним.

З огляду на встановлені обставини та відповідно до положень ст. 611, ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, ст. 230 Господарського кодексу України, ст. 2, п. 10 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", згідно до розрахунку, наданого позивачем, відповідно до якого вартість самовільно використаних відповідачем матеріальних цінностей станом на момент проведення перевірки 28 серпня 2001 року становить 7 400,99 грн., а на момент проведення перевірки 24 жовтня 2008 року - 29 129,46 грн., є також вірним висновок судів щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій: штрафу і пені.

Правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав застосування у даному випадку позовної давності, оскільки ст. 268 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Суди правомірно не погодились з доводами відповідача стосовно того, що спірні матеріальні цінності мобілізаційного резерву було приватизовано відповідно до листа Фонду державного майна України по Рівненській області, оскільки дане твердження не знайшло свого підтвердження відповідними доказами, а Фонд державного майна України не має відношення до цінностей мобілізаційного резерву, і приймати будь-які рішення стосовно нього не має права.

Висновки попередніх судових інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях є законними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні відповідачем вказаних положень матеріального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень.

Інші твердження касаційної скарги зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та переоцінка яких, в силу вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, не входить до компетенції касаційної інстанції, при цьому, такі твердження дублюють доводи апеляційної скарги, яким судом другої інстанції була надана відповідна правова оцінка.

З огляду на викладене, постановлені у справі оскаржувані судові рішення слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Клевань-Рембуд" залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 4 березня 2015 року у справі №910/23750/14 - без змін.

Головуючий М.І.Остапенко

Судді П.А.Гончарук

Б.М.Грек