ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. справа № 911/1265/15

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад «Славутич», Київська обл., с. Циблі

про стягнення 1 116 062,22 гривень

за участю представників:

від позивача: Герасименко І.В. (довіреність №317 від 31.03.2015)

від відповідача: не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.03.2015 Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі-ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал»/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад «Славутич» (далі-ТОВ «Дитячий оздоровчий заклад «Славутич»/відповідач) про стягнення 1 116 062,22 грн, з яких: 990 000,00 грн, як таких, що набуті без достатньої правової підстави та помилково зараховані на рахунок відповідача, 117 030,17 грн інфляційних втрат та 9 032,05 грн. 3% річних.

Відповідач позов не визнав та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.03.2015 порушено провадження у справі №911/1265/15 та призначено справу до розгляду на 07.04.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.04.2015 розгляд даної справи було відкладено на 28.04.2015.

В судовому засіданні 28.04.2015 оголошувалась перерва до 12.05.2015.

12.05.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку з неможливістю явки представника відповідача у судове засідання.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського сулу України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З огляду наведеного, а також враховуючи ненадання суду належних та допустимих доказів у розумінні ст. 34 ГПК України, що підтверджують факт відсутності у відповідача, як юридичної особи, можливості направити іншого представника у судове засідання 12.05.2015, судом у задоволенні зазначеного клопотання відповідача відмовлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до наданих суду пояснень, 26.12.2012 позивачем помилково та безпідставно було перераховано відповідачу 990 000,00 грн згідно платіжного доручення №2404 на рахунок №260076674, відкритий у ПАТ «Укрбізнесбанк». В призначенні платежу при здійсненні перерахунку вказаних коштів зазначено: «оплата путівок на відпочинок та оздоровлення дітей по договору від 20.12.12. Оплата за ПАТ «АК «Київводоканал» (код 03327664). Без ПДВ». Вказаний платіж був проведений ПАТ «КБ «Хрещатик», як банком платника - позивача.

Разом з тим, як зазначає позивач, договір про надання послуг з санаторно-курортного лікування (оздоровлення) дітей б/н від 20.12.2012, в тому числі у спрощений спосіб, між сторонами не укладався, а послуги, пов'язані з забезпеченням відпочинку та оздоровлення дітей на суму сплачених позивачем у грудні 2012 року грошових коштів відповідачем не надавались.

Відсутність між сторонами господарських зобов'язань за договором б/н від 20.12.2012 підтверджується також наданою суду довідкою позивача №1532/12/36/02-15 від 23.04.2015.

З метою досудового врегулювання даного спору, 07.11.2014 позивачем було надіслано відповідачу вимогу №3219/12 про повернення сплачених коштів у сумі 990 000,00 грн.

У відповідь на вказану вимогу відповідач надіслав лист №744 від 01.12.2014, відповідно до якого останній не відмовляється від надання оплачених позивачем послуг та очікує від останнього інформації про кількість дітей, які планують відпочити у таборі відповідача, а відтак вимога про повернення сплачених позивачем коштів є необґрунтованою. Копії зазначених листів містяться в матеріалах справи.

Посилаючись на те, що сторони згоди щодо повернення сплачених позивачем коштів не дійшли, а суму помилково перерахованих коштів відповідач не повернув, позивач просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 990 000,00 грн як таких, що набуті останнім без достатньої правової підстави та помилково зараховані на рахунок відповідача, з підстав ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що заявлена позовна вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Виходячи з системного аналізу зазначеної норми, суд дійшов висновку, що зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої; 2) відсутність для цього правових підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України, від 22.01.2013 у справі №3-69гс 12.

Пунктами 1.24, 1.23 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі.

Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

У відповідності до пунктів 1.4, 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. №22, помилкове списання/зарахування коштів - списання/зарахування коштів, унаслідок якого з вини банку або клієнта відбувається їх списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача.

Кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

З огляду наведеного, а також враховуючи відсутність станом на грудень 2012 року між сторонами будь-яких господарських правовідносин, на підставі яких у позивача існує обов'язок по перерахуванню відповідачу грошових коштів, в тому числі у якості оплати вартості путівок на відпочинок та оздоровлення дітей, суд дійшов висновку, що з вини позивача відповідач є особою, яка набула майно (грошові кошти) без достатньої правової підстави у розумінні ст. 1212 ЦК України, і, як наслідок, зобов'язана повернути потерпілому (позивачу) це майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 13.08.2013 у справі №901/417/13-г.

Посилання ж відповідача на існування між сторонами договірних зобов'язань у зв'язку з погодженням сторонами усіх істотним умов договору про надання послуг з відпочинку та оздоровлення дітей, як-то предмет та вартість самих послуг, визнаються судом неспроможними з огляду на відсутність підписаного між сторонами відповідного правочину, наявність якого породжує для позивача обов'язок по сплаті на користь відповідача 990 000,00 грн. Крім того, наявність між сторонами договірних правовідносин про надання відповідачем послуг заперечується позивачем у повному обсязі.

До того ж, покладені в основу заперечень проти позову банківські виписки з поточного рахунку відповідача, як доказ існування між сторонами договірних правовідносин у сфері надання послуг оцінюються судом критично, позаяк зі змісту наданих суду банківських виписок слідує, що сплата відповідачу грошових коштів за путівки на відпочинок та оздоровлення дітей здійснена Об'єднанням первинних профспілкових організацій ПАТ «АК «Київводоканал», як самостійним суб'єктом господарювання, а не позивачем, як помилково вважає відповідач. Решта ж операцій, зазначених у банківських виписках, стосувалась виконання відповідачем своїх зобов'язань, які виникли на підставі укладеного між сторонами договору №922/03/14-12 від 01.09.2012 про утримання відповідачем із заробітної плати працівників позивача на підставі їх заяв, коштів за придбані ними путівки до дитячого оздоровчого закладу.

Інших належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 34 ГПК України, які підтверджували б наявність між сторонами договірних правовідносин у сфері надання послуг, суду не надано.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, суб'єктний склад, а також характер правовідносин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення помилково перерахованих позивачем та безпідставно набутих відповідачем 990 000,00 грн з підстав ст. 1212 ЦК України підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 05.03.2014 у справі №910/16487/13.

У зв'язку з неповерненням відповідачем помилково перерахованих позивачем коштів, останній просить суд стягнути з відповідача 117 030,17 грн інфляційних втрат та 9 032,05 грн 3% річних, нарахованих на 990 000,00 грн заборгованості з підстав ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, п. 5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду наведеного, а також враховуючи, що передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора на стягнення інфляційних втрат та 3% річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 117 030,17 грн інфляційних втрат та 9 032,05 грн 3% річних, нарахованих на суму помилково перерахованих коштів задоволенню не підлягає, позаяк стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.10.2014 у справі №918/9/14.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ч. 5 ст. 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 11, 625, 1212 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дитячий оздоровчий заклад «Славутич» (08454, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н, с. Циблі, вул. Героїв Дніпра, 1, ідентифікаційний код 32783583) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1А, ідентифікаційний код 03327664) 990 000 (дев'ятсот дев'яносто тисяч) грн 00 коп. безпідставно набутих коштів та 19 800 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот) грн 00 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 15.05.2015

Суддя В.А. Ярема