ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.05.15р. Справа № 904/3379/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будальянс-КР" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором № КС-КЗГО/119-14Пд на виконання проектно-вишукувальних робіт від 29.07.2014 у загальному розмірі 52 112 грн. 81 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Міхайлов О.В. - представник (довіреність б/н від 30.04.2015)

Марач В.В. - керівник (виписка ЄДР від 09.02.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будальянс-КР" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання" (далі - відповідач) заборгованість за договором № КС-КЗГО/119-14Пд на виконання проектно-вишукувальних робіт від 29.07.2014 у загальному розмірі 52 112 грн. 81 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 38 854 грн. 80 коп. - основний борг;

- 6 226 грн. 36 коп. - пеня;

- 6 488 грн. 75 коп. - інфляційні втрати;

- 542 грн. 90 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № КС-КЗГО/119-14Пд на виконання проектно-вишукувальних робіт від 29.07.2014 в частині повної та своєчасної оплати вартості виконаних позивачем у вересні 2014 року робіт з обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій цехів: з/б колони скрапобази копрового цеху (інв. №23), ребриста з/б плита в МСЦ № 2 (інв. №10036) на АТ "Корум Криворізький завод гірничого обладнання", розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Заводська, 1, та, відповідно, наявністю боргу у сумі 38 854 грн. 80 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 4.2. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 13.10.2014 по 31.03.2015 в сумі 6 226 грн. 36 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 13.10.2014 по 31.03.2015 у сумі 6 488 грн. 75 коп. та 3% річних за період з 13.10.2014 по 31.03.2015 у сумі 542 грн. 90 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2015 порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 07.05.2015.

Так, у судовому засідання 07.05.2015 представники позивача виклали та обґрунтували позовні вимоги, просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 20.04.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 50057, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Заводська, 1, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, відповідачем ухвала суду була отримана 29.04.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 843 (№580), яке повернулося до суду з відміткою про отримання її відповідачем.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 21.04.2015 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, представники позивача заперечували проти відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на фінансовому стані позивача, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Крім того, у судовому засіданні позивач наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, представник позивача у судовому засіданні заперечував проти відкладення розгляду справи, посилаючись, зокрема, на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Крім того, відповідачем 06.05.2015 була подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою суду від 07.05.2015 на підставі пунктів 4, 6 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України повернута судом без розгляду, у зв'язку з допущеними недоліками при її оформленні та поданні до суду. При цьому, вказаною ухвалою відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) роз'яснено, що згідно з частиною 3 статтею 63 Господарського процесуального кодексу України повернення зустрічної позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущених порушень. Крім того, позовні вимоги вказаної зустрічної позовної заяви ніяким чином не впливають на задоволення або відмову у задоволенні позовних вимог у даній справі, обставини справи за зустрічним позовом не пов'язані та не впливають на наявність заборгованості за виконані роботи. Отже, відповідач не позбавлений права звернутися із зустрічною позовною заявою після усунення недоліків в загальному порядку, оскільки у даному випадку його права жодним чином не будуть порушені, оскільки вимоги за двома позовами не пов'язані між собою, а задоволенні одних вимог не виключають можливості задоволення інших. Крім того, подання вказаного зустрічного позову додатково свідчить про обізнаність відповідача про розгляд даної справи, її суть та вимоги позивача, при цьому, жодних заперечень з приводу позовних вимог, доказів, що спростовують доводи позивача, чи інших заперечень відповідачем суду не надано.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 29.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будальянс-КР" (далі - підрядник, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Криворізький завод гірничого обладнання" (далі - замовник, відповідач), повірений - Товариство з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" було укладено договір № КС-КЗГО/119-14Пд на виконання проектно-вишукувальних робіт (далі - договір) (а.с.33-35), відповідно до пункту 1.1. якого підрядник прийняв на себе зобов'язання своїми силами та засобами по завданню замовника виконати роботи з обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій цехів: з/б колони скрапобази копрового цеху (інв. №23), ребриста з/б плита в МСЦ № 2 (інв. №10036) на АТ "Корум Криворізький завод гірничого обладнання", розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Заводська, 1, у відповідності до технічного завдання (додаток № 3), а замовник зобов'язався прийняти виконані роботи та оплатити підряднику їх вартість у відповідності до умов договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2014, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 12.1. договору).

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з пунктом 3.1. договору склад документів, що підлягають оформленню та передачі підрядником замовнику за договором, а також вимоги до них, визначаються технічним завданням (додаток № 3) на проектування та чинним законодавством України.

Так сторони узгодили та підписали технічні завдання на обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій копрового цеху АТ "Корум Криворізький завод гірничого обладнання", а також на обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій МСЦ № 2 на АТ "Корум Криворізький завод гірничого обладнання" (а.с.42-43).

При цьому, стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 2.1. договору за виконану роботу за договором замовник сплачує підряднику 38 854 грн. 80 коп., в тому числі ПДВ 20% - 6 457 грн. 00 коп., у відповідності з протоколом узгодження договірної вартості (додаток № 1) та кошторисом на виконання робіт (додаток № 2), які є невід ємними частинами договору.

Так сторонами була погоджена ціна робіт за договором, шляхом підписання:

- протоколу узгодження договірної ціни (додаток № 1) (а.с.36);

- кошторису № 1 на проектні (вишукувальні) роботи обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій з/б колон скрапобази копрового цеху (інв. № 23) (з розподілом) (а.с.38-39);

- кошторису № 2 на проектні (вишукувальні) роботи обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій ребристої з/б плити в МСЦ № 2 (інв. № 10036) (з розподілом) (а.с.40-41);

- зведений кошторис № 1 на проектні та вишукувальні роботи АТ "Корум Криворізький завод гірничого обладнання" (а.с.37).

Відповідно до вказаних документів сторонами було погоджено ціну - 38 854 грн. 80 коп.

Згідно з пунктом 1.2. договору підрядник зобов'язався закінчити виконання робіт протягом 30 робочих днів з моменту повного виконання таких умов:

- підписання договору;

- отримання технічного завдання для виконання робіт в повному обсязі.

Доказів наявності обставин, передбачених пунктом 2.4. договору, та зміни ціни сторонами суду не надано.

При цьому, з тексту договору вбачається, що позивачем договір було підписано 06.08.2014 (дата зазначена під підписом на останній сторінці договору).

На виконання умов договору позивачем у вересні 2014 року були виконані роботи з обстеження технічного стану та складання проекту посилення конструкцій цехів: з/б колони скрапобази копрового цеху (інв. №23), ребриста з/б плита в МСЦ № 2 (інв. №10036) на АТ "Корум Криворізький завод гірничого обладнання", розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Заводська, 1, у відповідності до технічного завдання.

Відповідно до частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Відповідно до пунктів 3.2. та 3.3. договору підрядник з моменту закінчення робіт зобов'язаний надати замовнику документацію, зазначену в пункті 1.1. договору. Замовник протягом 5 днів з дня отримання документацій зобов'язаний вивчити її, підписати акт здачі-приймання робіт та направити його підряднику, або, у випадку невідповідності виконаних робіт технічному завданню, повернути не підписаний акт здачі-приймання виконаних робіт та відмову в письмовому вигляді.

Так, виконані позивачем роботи були прийняті відповідачем без зауважень, що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт за договором № КС-КЗГО/119-14Пд від 29.07.2014 (а.с.45-46), який підписаний відповідачем та скріплений його печаткою, що з урахуванням положень пункту 3.3. договору свідчить про те, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані належним чином.

У пунктах 2.2. та 2.3. договору сторони погодили, що замовник здійснює оплату вартості робіт в національній валюті України, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника в строки, визначені договором. Розрахунок замовника з підрядником здійснюється протягом 20 календарних днів після підписання акту приймання-здачі робіт.

Так, у строки, визначені у пункті 2.3. договору, оплата виконаних позивачем робіт відповідачем здійснена не була, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 38 854 грн. 80 коп. Так, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо вчасної оплати виконаних будівельних робіт, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у сумі 38 854 грн. 80 коп., що і є причиною спору.

Так, судом встановлено, що роботи виконані за вказаним вище актом у повній мірі відповідають роботам, що визначені умовами договору та за вартістю узгоджується із визначеною сторонами договірною ціною.

При цьому, позивач виконав роботи, а відповідач їх прийняв на загальну суму 38 854 грн. 80 коп., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом № 1 здачі-приймання виконаних робіт, який підписаний та скріплений печатками сторін.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості виконання робіт. А також, з вищезазначених актів вбачається, що акти підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Як було зазначено вище, в пункті 2.3. договору сторони погодили, що розрахунок замовника з підрядником здійснюється протягом 20 календарних днів після підписання акту приймання-здачі робіт.

В порушення умов вказаного пункту договору, положень закону, відповідачем виконані позивачем роботи оплачені не були.

Так, позивачем надсилалась відповідачу претензія (вих. № 119/1 від 08.12.2014) щодо погашення існуючої заборгованості, з урахуванням нарахованої пені, в сумі 40 454 грн. 77 коп. (а.с. 49-53).

У відповіді на вказану претензію (№ 119/1 від 08.12.2014) відповідач не заперечував наявність вказаної заборгованості, але просив позивача, з урахуванням фінансової кризи на підприємстві, погодити графік погашення вказаної заборгованості, а відповідач, в свою чергу, з 01.03.2015 планував погасити вказаний борг (а.с.54).

Листом (вих. № 10/4 від 27.01.2015) позивач погодився надати розстрочку погашення існуючої заборгованості та визначив, що в період з 01.02.2015 по 28.02.2015 відповідач має погасити борг в сумі 40 454 грн. 77 коп. у повному обсязі (а.с.55).

Як зазначав представник позивача, в супереч вказаної домовленості, відповідач станом на теперішній час жодних платежів на погашення вказаної заборгованості не здійснив.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 2.3. договору, строк оплати виконаних позивачем будівельних робіт на суму 38 854 грн. 80 коп. є таким, що настав.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 38 854 грн. 80 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 38 854 грн. 80 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно, у пункті 4.2. договору сторони погодили, що за порушення замовником умов оплати, визначених пунктами 2.1.-2.4. договору, замовник сплачує підряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожен день прострочення.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, була нарахована пеня за період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 13.10.2014 по 31.03.2015 в сумі 6 226 грн. 36 коп.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що при визначенні періоду прострочення позивачем не було враховано, що останній день строку для оплати припадає на вихідний день, а отже з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, в даному випадку - 13.10.2014, а отже періодом прострочення з оплати виконаних робіт є період з 14.10.2014 по 31.03.2015, з урахуванням меж, визначених позивачем.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, а саме: з 14.10.2014 по 31.03.2015, судом визначено, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача складає 6 199 грн. 74 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 6 199 грн. 74 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем будівельних робіт у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за вказаним періодом, а саме: з 13.10.2014 по 31.03.2015 були розраховані інфляційні втрати в сумі 6 488 грн. 75 коп. та 3% річних в сумі 542 грн. 90 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

При цьому, за змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, судом встановлено, що він здійснений без врахування положень частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", крім того, як і в розрахунку пені, позивачем не було враховано, що останній день строку оплати є 13.10.2014, а отже періодом прострочення з оплати виконаних робіт є період з 14.10.2014 по 31.03.2015, а отже розрахунок позивача визнається судом необґрунтованим.

При цьому, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за період з 14.10.2014 по 31.03.2015, судом визначена сума інфляційних втрат, яка є більшою ніж заявлена позивачем.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в розмірі 6 488 грн. 75 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат.

Тому, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 6 488 грн. 75 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 542 грн. 90 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, здійсненого позивачем, та встановлено, що він містить ті ж помилки, що і розрахунок пені, а отже визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаним періодом, а саме: з 14.10.2014 по 31.03.2015, судом визначено, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача складає 539 грн. 71 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 539 грн. 71 коп.

З огляду на все вищенаведене, заявлені позовні вимоги в цілому визнаються судом обґрунтованими, але такими, що підлягають частковому задоволенню, з підстав, що описані вище.

Суд ще раз звертає увагу, що відповідачем 06.05.2015 була подана зустрічна позовна заява, але ухвалою суду від 07.05.2015 на підставі пунктів 4, 6 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України вона була повернута судом без розгляду.. При цьому, вказаною ухвалою відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) роз'яснено, що згідно з частиною 3 статтею 63 Господарського процесуального кодексу України повернення зустрічної позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущених порушень. Крім того, позовні вимоги вказаної зустрічної позовної заяви ніяким чином не впливають на задоволення або відмову у задоволенні позовних вимог у даній справі, обставини справи за зустрічним позовом не пов'язані та не впливають на наявність заборгованості за виконані роботи. Отже, відповідач не позбавлений права звернутися із зустрічною позовною заявою після усунення недоліків в загальному порядку, оскільки у даному випадку його права жодним чином не будуть порушені, оскільки вимоги за двома позовами не пов'язані між собою, а задоволенні одних вимог не виключають можливості задоволення інших.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати на оплату судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання" (50057, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Заводська, 1; ідентифікаційний код 31550176) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будальянс-КР" (50051, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, 10/423; ідентифікаційний код 37272006) - 38 854 грн. 80 коп. основного боргу, 6 199 грн. 74 коп. - пені, 6 488 грн. 75 коп. - інфляційних втрат, 539 грн. 71 коп. - 3% річних, 1 825 грн. 96 коп. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко