ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р. Справа № 911/992/15

Господарський суд Київської області у складі судді Саванчук С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Ірпінської фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю,

08201, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Тургенівська, буд. 50

до Національного університету державної податкової служби України,

08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Карла Маркса, буд. 31

про стягнення 398 238, 44 грн.

за участю представників:

позивача - Сліпенко О.В. (Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 11.03.2015 № 20258413);

відповідача - Лінчук С.П. (довіреність від 05.01.2015 № 7/01-12).

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Ірпінської фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - позивач) до Національного університету державної податкової служби України про стягнення 398 238,44 грн., з яких: 372 490,16 грн. - основний борг, 8 613,72 грн. - пеня, 1 396,83 грн. - 3% річних та 15 737,73 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором оренди нерухомого майна від 13.02.2014 № 1432112.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.03.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 31.03.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 7085/15 від 30.03.2015) позивачем подано до матеріалів справи документи на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 7322/15, від 31.03.2015) позивачем подано додатковий доказ.

У судове засідання 31.03.2015 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, розгляд справи відкладено на 16.04.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 8600/15 від 16.04.2015) відповідачем подано до матеріалів справи документи на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 8727/15 від 16.04.2015) позивачем подано додаткові докази.

У судовому засіданні 16.04.2015 представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти позову заперечив.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.04.2015 оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Ірпінською фінансово-юридичною академією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - орендодавець) та Національним університетом державної податкової служби України (далі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна від 13.02.2014 № 1432112 (далі - Договір), відповідно до умов якого, орендодавець зобов'язується передати орендарю в строкове платне користування приміщення майнового комплексу для проживання та обслуговування студентів і співробітників Національного університету державної податкової служби України, що знаходиться за адресою: смт Ворзель Київської області, по вулиці Кірова, 3, площею 3273,20 кв. м (далі - майно), а орендар зобов'язується прийняти майно та після припинення договору повернути його орендодавцю в належному стані (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору, орендодавець, протягом тижня з дня набрання чинності Договором, передає, а орендар приймає у користування майно, що оформлюється відповідним актом, який підписується сторонами.

Згідно з пунктом 3.1. Договору, ціна Договору становить 279 367,62 грн., з ПДВ, розмір орендної плати, з урахуванням індексації, становить 93 122,54 грн. за 1 місяць, з ПДВ.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, орендна плата сплачується щомісяця, протягом місяця, наступного за звітним, за повний місяць, незалежно від строку користування майном, що є предметом Договору, у безготівковій формі, на розрахунковий рахунок орендодавця, на підставі акту про надання послуг.

Згідно з пунктом 5.1. Договору, у редакції додаткової угоди №1, Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2014 року та, згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, застосовується до правовідносин, що склалися між сторонами з 01 січня 2014 року.

На виконання умов Договору, позивач передав відповідачу в оренду вищезазначене нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі в оренду приміщень, який підписано у двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін.

За твердженнями позовної заяви, позивачем для підписання надано відповідачу акти наданих послуг за вересень 2014 року № 25, за жовтень 2014 року № 27, за листопад 2014 року № 29 та за грудень 2014 року № 31, всього на суму 372 490,16 грн., проте, відповідач не підписав зазначені акти.

З урахуванням пункту 5.1. Договору, у редакції додаткової угоди №1, судом враховано, що вказані акти складено щодо послуг, що надані протягом дії Договору.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань зі сплати орендних платежів, що нараховані до 31.12.2014, а саме: не повну оплату орендної плати за період з вересня по грудень 2014 року, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 372 490,16 грн.

Доказів сплати відповідачем спірних платежів матеріали справи не містять, відповідачем отримання спірних послуг та відсутність їх оплати не заперечується.

Відповідно до частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто, обов'язок доказування покладається на сторони.

У судовому засіданні 16.04.2015 представник відповідача заперечив позов тим, що додатковою угодою №1 до Договору внесено зміни лише до строку дії Договору, та не вносились зміни до ціни Договору, відтак, строк оренди продовжено, але без додаткових її оплат відповідачем.

Однак, такі твердження відповідача не беруться судом до уваги, у зв'язку з тим, що умови пункту 3.1 Договору, яким встановлено розмір щомісячної орендної плати у сумі 93 122,54 грн., згідно з умовами додаткової угоди №1, застосовуються до правовідносин, що склалися між сторонами з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року.

Отже, оскільки сторони додатковою угодою №1 внесли зміни лише до положень про термін дії Договору, а інші умови залишили незмінними, то відповідач зобов'язаний виконувати його умови, у тому числі, й сплачувати орендну плату, встановлену пунктом 3.1 Договору, у розмірі 93 122,54 грн. за один місяць оренди.

Крім того, судом враховано, що Договір за правовою природою є договором найму (оренди). Згідно з частиною 1 статті 759, частиною 1 статті 761, частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Сторони не вносили таких змін до Договору, що призвели до зміни характеру правовідносин між ними та свідчили б про безоплатність надання спірного майна у користування.

Зважаючи на наявні матеріали справи, вищевказані положення чинного законодавства та умови Договору, з урахуванням змін, що до нього внесені, а також, зважаючи на пояснення сторін, суд дійшов висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати орендної плати у розмірі 372 490,16 грн.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 372 490,16 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, на підставі пункту 7.2. Договору, заявляє до стягнення з відповідача пеню у розмір 0,05%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, яка за розрахунком позивача складає 8 613,72 грн.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання. Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови Договору та обставини справи, судом перевірено правильність розрахунку пені, що наданий позивачем, у розмірі 8 613,72 грн. та встановлено, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню повністю у заявленому розмірі.

Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 1 396,83 грн. та інфляційних втрат у розмірі 15 737,73 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду обставин справи, суд здійснив перерахунок розміру 3 % річних та інфляційних втрат і з'ясував, що розрахунок позивача вірний і позовні вимоги про стягнення 1 396,83 грн. 3 % річних та 15 737,73 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю.

З огляду на зазначене, за результатами оцінки доказів, що наявні у матеріалах справи та встановлення всіх обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 372 490,16 грн., пені у розмірі 8 613,72 грн., інфляційних втрат у розмірі 15 737,73 грн. та 3 % річних у розмірі 1 396,83 грн.

З наявного у матеріалах справи оригіналу платіжного доручення від 03.03.2015 № 17 вбачається, що судовий збір сплачено позивачем у розмірі 7 964,78 грн., тобто, більшому, ніж передбачено законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі, й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається, зокрема, у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Вказану правову позицію викладено у підпункті 5.2. пункту 5. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7.

З огляду на зазначене, судовий збір, що сплачений позивачем при поданні позову згідно з платіжним дорученням від 03.03.2015 № 17, підлягає частковому поверненню позивачу з державного бюджету у розмірі 0,01 грн.

Відшкодування решти судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 7 964,78 грн., відповідно до частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 4, 32, 33, 36, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Національного університету державної податкової служби України (08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Карла Маркса, буд. 31, ) на користь Ірпінської фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (08201, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Тургенівська, буд. 50, ) 372 490 (триста сімдесят дві тисячі чотириста дев'яносто) грн. 16 коп. основної заборгованості, 8 613 (вісім тисяч шістсот тринадцять) грн. 72 коп. пені, 1 396 (одна тисяча триста дев'яносто шість) грн. 83 коп. 3 % річних, 15 737 (п'ятнадцять тисяч сімсот тридцять сім) грн. 73 коп. інфляційних втрат та 7 964 (сім тисяч дев'ятсот шістдесят чотири) грн. 77 коп. судового збору.

3. Повернути Ірпінській фінансово-юридичній академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (08201, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Тургенівська, буд. 50, ) з Державного бюджету України 0,01 грн. судового збору, що зайво сплачений згідно з платіжним дорученням від 03.03.2015 № 17.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 21.04.2015.

Суддя С.О. Саванчук