КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа№ 910/712/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Кропивної Л.В.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - Рудко В.В.,

від відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»

на рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2015р.

по справі № 910/712/15-г (суддя - Якименко М.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Газенергобуд»

про стягнення 3 483,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у справі №910/712/15-г та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» прийнято до провадження.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газенергобуд» своїх представників в судове засідання не направило, про причини неявки суд не повідомило, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлено.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

За таких обставин, справа розглядається за відсутності представників відповідача, який належним чином повідомлений.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

10.07.2012 року між дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі Чернігівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Київстрансгаз» - Замовник та товариством з обмеженою відповідальністю «Газенергобуд» - Підрядник укладено договір №, за умовами якого Замовник доручає, а підрядник зобов'язується на свій ризик власними та залученими силами і засобами виконати відповідно до умов цього договору ремонт будівель і споруд ГРС УМГ «Київтрансгаз» (Ремонт будівель ГРС-3 м. Чернігів) (далі - роботи) в повному обсязі відповідно до вимог чинних нормативних документів та технічної документації, а замовник зобов'язується прийняти ці роботи та оплатити їх. /а.с. 9/.

Згідно з п. 4.2. Договору здача робіт підрядником і приймання їх замовником оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт.

Згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт /та витрат/ за грудень 2012, яка підписана представниками позивача і відповідача, вартість робіт становить 747 423,20 грн. /а.с. 14/.

У своєму позові позивач зазначає, що роботи відповідач виконав на суму 747 423,20грн., а позивач прийняв їх та оплатив.

З матеріалів справи вбачається, що Державною фінансовою інспекцією проведено ревізію фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» за період з 01.10.2012р. по 31.05.2014р. В акті Державної фінансової інспекції України №05-21/132 від 17.09.2014р. зазначено: «Вибірковою звіркою в актах приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в) за грудень 2012 року №б/н на загальну суму 102 082,26 грн. (з ПДВ) по договору від 10.07.2012 № на загальну суму 748 405,20 грн., щодо правильності застосування норм, коефіцієнтів з вимогами ДБН Д. 1.1 -1 -2000 «Правила визначення вартості будівництва», затвердженого Держбудом України від 27.08.2000 №174 встановлено розбіжностей на загальну суму 3483,86 грн. (з ПДВ) так як застосовано коефіцієнт для умов праці робітників-будівельників «К-1,2» , що призвело до завищення вартості робіт та до порушення п.3.3.9, п. 3.3.12, ДБН Д.1.1-1-2000, затвердженого Держбудом України від 27.08.2000 № 174».

03.12.2014р. листом №5990/10-05 позивач звернувся до відповідача з вимогою №1 про повернення коштів у суму 3 783,86 грн. /а.с.23/.

В матеріалах справи відсутні докази надсилання вимоги №1 на адресу відповідача або пред'явлення її нарочно.

Враховуючи результати поведеної ревізії, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 783,86грн. збитків за порушення договору, які встановлено під час проведення ревізії ДФІ, на підставі ст.ст. 611, 852 Цивільного кодексу України, ст. 217 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За статтею 22 Цивільного кодексу України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до п.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно вимог даної статті підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдавала шкоди. Завдання шкоди містить наступні елементи: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між двома першими елементами та вина особи, яка завдавала шкоди.

Відповідальність настає лише з вини заподіювача шкоди, тобто відсутність у діях умислу звільняє її від відповідальності.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідача покладено на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому такий зв'язок між порушенням та збитками має бути прямим та безпосереднім.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що акт Державної фінансової інспекції України №05-21/132 від 17.09.2014 р. не може слугувати доказом вини відповідача, оскільки Державна фінансова інспекція України не є стороною по даній справі і не є експертною установою в розумінні положень норм Закону України «Про судову експертизу».

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання апелянта на ст. 852 Цивільного кодексу України, яка передбачає відшкодування збитків за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків, судом до уваги взяте бути не може, оскільки в матеріалах справи відсутні докази виконання умов договору № від 10.07.2012р., зокрема, акти здачі-приймання виконаних робіт, докази оплати за виконані роботи та ін.

Дослідивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд доходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

За наведених у даній постанові обставин, Київський апеляційний господарський суд доходить до висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у справі № 910/712/15-г.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у справі №910/712/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/712/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді Л.В. Кропивна

С.А. Пашкіна