ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа № 918/186/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (далі - Товариство) до Полицької сільської ради (далі - Рада) про стягнення 22 501 грн. 00 коп.,

за участі представників:

позивача: Манжаюка Д.Л. за дов. від 31 грудня 2014 року № 98,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2015 року Товариство звернулося до господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 лютого 2014 року Рада направила позивачу лист № 62, в якому просила прийняти до розрахунків показники лічильників № 0925663, № 28205, № 28767, № 27763, № 27487, № 28868, № 63739, № 127332, № 24460, що встановлені на вуличне освітлення та сходових клітинах житлових будинків №№ 1-7 в селі Іваничі, та зазначила їх початкові показники. Водночас 17 лютого 2014 року під час проведення працівниками Товариства перевірки було зафіксовано, що контрольні показники вищезазначених приладів обліку, встановлених відповідно до Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (далі - Правила), відрізняються від поданих відповідачем показників на 66729 кВт/год. На підставі різниці початкових та контрольних показників фахівцями позивача згідно тарифів, що діяли у відповідному періоді, було проведено нарахування за фактично спожиту відповідачем електроенергію у розмірі 22 501 грн. 00 коп. Оскільки Рада не оплатила фактично спожиту нею електроенергію, позивач, посилаючись на статтю 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також статтю 26 Закону України "Про електроенергетику" (далі - Закон), просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 5 березня 2015 року порушено провадження у справі № 918/186/15, розгляд якої було призначено на 17 березня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання на адресу суду надійшов відзив Ради на позовну заяву від 13 березня 2015 року № 124 (а.с. 30-32), в якому остання просила суд відмовити Товариству в задоволенні його позовних вимог з огляду на те, що між сторонами не було укладено відповідного договору на електропостачання вуличного освітлення та сходових клітин житлових будинків №№ 1-7 в селі Іваничі. Такий договір був укладений між позивачем та сільським комунальним підприємством "Оріон" (далі - Підприємство), яке у 2010 році припинило свою діяльність шляхом самоліквідації. Водночас Товариство проігнорувало пропозиції Ради та у встановленому законом порядку не уклало з останньою відповідного правочину на електропостачання спірних об'єктів. Крім того, відповідач вказував на те, що заборгованість у розмірі 22 501 грн. 00 коп. не могла утворитися у період з 11 лютого 2014 року по 17 лютого 2014 року (тобто за 5 днів), оскільки на вуличному освітленні та сходових клітинах вищезазначених житлових будинків встановлено лише декілька десятків ламп.

Ухвалою суду від 17 березня 2015 року розгляд справи було відкладено на 31 березня 2015 року.

Ухвалою суду від 31 березня 2015 року розгляд справи відкладено на 14 квітня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшли додаткові письмові пояснення Товариства від 8 квітня 2015 року № 25-15/802 (а.с. 110-111), в яких останнє зазначило, що нарахування плати за спожиту Радою електроенергію у розмірі 22 501 грн. 00 коп. проводилося з моменту припинення діяльності Підприємства по 17 лютого 2014 року.

Ухвалою суду від 14 квітня 2015 року розгляд справи відкладено на 28 квітня 2015 року.

Ухвалою суду від 28 квітня 2015 року строк розгляду спору у справі № 918/186/15 було продовжено на 15 днів - до 19 травня 2015 року, а розгляд справи відкладено на 12 травня 2015 року.

У судовому засіданні 12 травня 2015 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у призначене судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, проте направив клопотання про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду Рівненської області від 26 серпня 2014 року у справі № 918/1042/14 у задоволенні позову Товариства до Ради про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 25 173 грн. 64 коп. було відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 листопада 2014 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 16 грудня 2014 року, вищезазначене рішення місцевого господарського суду скасовано в частині відмови в позові Товариства про стягнення з Ради заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 2 672 грн. 64 коп. та прийнято в цій частині нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з Ради на користь позивача 2 672 грн. 64 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію. У решті рішення господарського суду Рівненської області було залишено без змін.

Вказане рішення суду апеляційної інстанції на час розгляду даного спору набрало законної сили.

Даним рішенням було встановлено, що 20 березня 2003 року між ВАТ "Ей-І-Ес Рівнеенерго" (правонаступником якого є Товариство) та Радою був укладений договір № 127, згідно умов якого позивач зобов'язався протягом усього терміну дії договору поставляти договірний обсяг електроенергії, а відповідач, у свою чергу, - приймати через приєднану мережу всю відпущену електроенергію і вчасно проводити розрахунки (оплату) за її споживання.

Листом від 7 лютого 2014 року № 54 Рада звернулася до Товариства з проханням надати показники лічильників на сходових клітинах житлових будинків №№ 1-7, які знаходяться на вулиці Лісовій в селі Іваничі, станом на 7 лютого 2014 року (а.с. 137).

11 лютого 2014 року відповідач направив на адресу Товариства лист № 62, в якому просив прийняти до розрахунків прилади обліку, що встановлені на вуличне освітлення та сходових клітинах вищезазначених будинків, та зазначив їх початкові показники (а.с. 138).

Водночас 17 лютого 2014 року під час проведення працівниками Товариства перевірки приладів обліку, що знаходяться за вищезазначеною адресою, було зафіксовано, що контрольні показники зазначених лічильників електроенергії відрізняються від поданих відповідачем показників на 66729 кВт/год. На підставі різниці початкових та контрольних показників фахівцями позивача було проведено нарахування за фактично спожиту Радою електроенергію у розмірі 22 501 грн. 00 коп.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що прилади обліку на сходових клітинах багатоквартирних будинків №№ 1-7 в селі Іваничі та на вуличне освітлення даного населеного пункту не були включені до переліку місць встановлення електролічильників, передбачених вищенаведеною угодою, на підставі якої було подано даний позов. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що зазначений договір не регулює спірні правовідносини, оскільки останнім не було встановлено зобов'язання Товариства надавати послуги по постачанню електричної енергії саме в багатоквартирні будинки та для вуличного освітлення села Іваничі, а у Ради - обов'язку оплатити їх.

Також даним рішенням було встановлено, що 1 квітня 2014 року між Товариством та Радою був укладений новий договір про постачання електричної енергії № 127, згідно умов якого позивач зобов'язався продавати електричну енергію відповідачу для забезпечення потреб електроустановок, дозволена потужність яких зазначається в додатку № 6 "Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін", а відповідач, у свою чергу, - оплачувати вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору.

У додатку № 1 до вищезазначеного правочину сторони погодили договірні величини споживання електричної енергії починаючи з квітня 2014 року по кожному із об'єктів, що обслуговуються Радою, у тому числі по семи приладах обліку, що встановлені на сходових клітинах багатоквартирних будинків №№ 1- 7 в селі Іваничі та вуличного освітлення цього населеного пункту.

З огляду на вищезазначені факти, Рівненським апеляційним господарським судом було стягнуто з Ради на користь Товариства 2 672 грн. 64 коп. заборгованості, яка виникла у період з 10 травня 2014 року по 10 червня 2014 року у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про постачання електричної енергії від 1 квітня 2014 року № 127. Водночас позовні вимоги Товариства про стягнення з Ради 22 501 грн. 00 коп. заборгованості, що виникла на підставі укладеного між сторонами договору від 20 березня 2003 року № 127, були визнані безпідставними, оскільки, як було зазначено вище, цей правочин не регулює правовідносини по постачанню електричної енергії у багатоквартирні будинки №№ 1- 7 та для вуличного освітлення села Іваничі.

Враховуючи юридичні факти, встановлені вищенаведеним судовим рішенням, Товариство звернулося до суду з даним позовом, в якому, посилаючись на статтю 1212 ЦК України, просило стягнути з Ради 22 501 грн. 00 коп. вартості фактично спожитої та неоплаченої електроенергії, що, на думку позивача, була надана відповідачу без достатньої правової підстави у період з 11 лютого 2014 року по 17 лютого 2014 року по лічильникам № 28205, № 28763, № 27487, № 28868, № 28767, № 63739, № 127032, № 3925663.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість (частина 2 статті 1213 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник Товариства у судових засіданнях посилався на те, що між позивачем та Підприємством був укладений договір, на підставі якого останньому надавалася електроенергія, що використовувалась для вуличного освітлення та освітлення сходових клітин житлових будинків №№ 1-7 в селі Іваничі. На підставі вищезазначеного правочину позивач встановив Підприємству спірні лічильники електроенергії. Водночас оскільки Рада є правонаступником Підприємства, саме на вказаний орган місцевого самоврядування покладений обов'язок по відшкодуванню вартості безпідставно набутої електроенергії на загальну суму 22 501 грн. 00 коп.

Відповідно до частин 2, 4 статті 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці визначаються Законом, який також регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Частиною 1 статті 26 Закону передбачено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

За змістом частини 1 статті 1 цього Закону енергопостачальником є учасником оптового ринку електричної енергії України, який купує електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту. Споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії) регулюються Правилами.

Пунктом 1.13 Правил визначено, що укладення, внесення змін, подовження чи розірвання дії будь-якого із договорів здійснюються відповідно до вимог законодавства та цих Правил.

Згідно з пунктом 1.6 Правил договір про постачання електричної енергії на основі типового договору (додаток 3) укладається постачальником електричної енергії за регульованим тарифом з усіма споживачами та субспоживачами (крім населення), об'єкти яких розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом.

З огляду на вищезазначені нормативні приписи, ухвалами суду від 31 березня 2015 року та від 14 квітня 2015 року у сторін були витребувані, зокрема, письмові пояснення та відповідні докази, які підтверджують факт наявності правовідносин позивача з Підприємством щодо постачання електроенергії на спірні об'єкти.

На виконання вищезазначених ухвал Рада надала суду письмові пояснення від 23 квітня 2015 року № 177 (а.с. 127-128), в яких повідомила, що позбавлена можливості надати суду витребувані у неї документи у зв'язку з їх втратою.

У той же час Товариством не було надано суду жодних належних і допустимих доказів наявності правовідносин позивача з Підприємством щодо постачання електроенергії на спірні об'єкти.

Слід також зазначити, що документи, які підтверджують наявність правовідносин між товариством та Підприємством щодо постачання електроенергії на спірні об'єкти, зокрема, відповідний господарсько-правовий договір, також відсутні і в матеріалах справи.

Крім того, з наявних у матеріалах справи документів, зокрема, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с. 48-49), які містять інформацію про відповідача, а також витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо Підприємства та Ради вбачається, що остання не являється правонаступником Підприємства.

З ліквідаційного балансу та довідки Володимирецького відділення ОДПІ (а.с. 133-134, 145) вбачається, що станом на дату реєстрації припинення Підприємства у останнього була відсутня будь-яка заборгованість (зокрема, перед позивачем), у тому числі заборгованість по сплаті податків та зборів.

Також матеріали справи не містять документів, які б свідчили про конкретний розмір кінцевих показників спірних лічильників, встановлених на вуличне освітлення та сходових клітинах багатоквартирних будинків №№ 1-7 по вулиці Лісова у селі Іваничі, актуальних на момент припинення діяльності Підприємства.

Відтак, позивачем не було доведено того, що Підприємство було ліквідоване за наявності у нього показників спірних лічильників, зазначених у листі Ради від 11 лютого 2014 року № 62.

З матеріалів справи вбачається, що багатоквартирні будинки №№ 1-7 по вулиці Лісова у селі Іваничі Володимирецького району Рівненської області перебувають на балансі відповідача з 4 березня 1999 року, що підтверджується довідкою Ради від 23 березня 2015 року (а.с. 47).

Водночас саме по собі перебування будинків у селі Іваничі на балансі відповідача не може бути підставою для виникнення в останнього зобов'язання з оплати послуг по постачанню електричної енергії в приміщення загального користування будинків без встановлення факту надання таких послуг та укладення відповідного договору.

Отже, Товариством у встановленому законом порядку не було доведено факту наявності правовідносин позивача з Підприємством щодо постачання електроенергії на спірні об'єкти, а також доказів того, що Рада є правонаступником Підприємства та несе обов'язок оплати спірної електроенергії.

Як було зазначено вище, в обґрунтування своїх позовних вимог Товариство посилалося на лист Ради від 11 лютого 2014 року № 62, в якому остання зазначила початкові показники приладів обліку, що встановлені на вуличне освітлення та сходових клітинах житлових будинків №№ 1-7 по вулиці Лісовій в селі Іваничі, станом на 11 лютого 2014 року. Також позивач посилався на те, що зазначені будинки перебувають на балансі відповідача.

З огляду на викладене ухвалами суду від 31 березня 2015 року, від 14 квітня 2015 року та від 28 квітня 2015 року в Товариства були витребувані документи, на підставі яких були встановлені та опломбовані спірні лічильники, зокрема, господарсько-правові договори на електропостачання.

Проте на виконання вимог суду позивачем були надані лише копії завдань №№ 99, 100, 97, 101, 98 на заміну однофазних лічильників № 027487, № 028868, № 028205, № 028767, № 027763 Підприємства (а.с. 114-116), що знаходяться на сходових клітинах багатоквартирних будинків №№ 1-5 по вулиці Лісова у селі Іваничі. З письмових пояснень Товариства вбачається, що будь-які інші документи, які свідчать про наявність його договірних відносин з Підприємством, на час вирішення даного спору в позивача не збереглися.

Також з наданих Товариством завдань на заміну однофазних лічильників чітко не вбачається, в якої саме особи перебували на балансі вказані лічильники, на підставі якого договору та якою саме особою вони були замінені. Слід також зазначити, що заводські номери даних приладів обліку відрізняються від номерів лічильників, зазначених у листі Ради від 11 лютого 2014 року № 62, на який посилалося Товариство при розрахунку заявленої до стягнення з відповідача суми грошових коштів, початковими цифрами "0". Крім того, позивач взагалі не надав суду завдань на заміну лічильників, встановлених на вуличне освітлення, а також встановлених на сходових клітинах багатоквартирних будинків №№ 6-7 по вулиці Лісова у селі Іваничі.

Варто також зазначити, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про проведення позивачем контрольних оглядів спірних засобів обліку та їх технічних перевірок у строки, встановлені пунктом 3.33 Правил, а також докази справності вказаних засобів обліку та проведення їх держповірок у встановлені законом строки.

В обґрунтування своїх вимог Товариство також посилалося на акти № 004616, № 004615, № 004614, № 004613, № 004612, № 004611, № 004610, № 004609, складені 17 лютого 2014 року уповноваженими представниками позивача за результатами перевірки приладів обліку, що встановлені на вуличне освітлення та сходових клітинах житлових будинків №№ 1-7 по вулиці Лісовій в селі Іваничі.

Як було зазначено вище, у листі Ради від 11 лютого 2014 року № 62 були зазначені наступні лічильники: № 0925663, № 28205, № 28767, № 27763, № 27487, № 28868, № 63739, № 127332, № 24460. У той же час Товариство у своєму розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості, долученому до матеріалів позовної заяви, зазначило такі номери приладів обліку: № 28205, № 28763, № 27487, № 28868, № 28767, № 63739, № 127032, № 3925663. Тобто лічильник з № 127032 та лічильник з № 3925663 взагалі були відсутні у довідці відповідача від 11 лютого 2014 року № 62.

Також судом встановлено, що в акті № 004612 відсутні відомості про місце розташування (зокрема, номер будинку) приладу обліку з номером 027763, який перевірявся працівниками Товариства, що додатково свідчить про необґрунтованість посилань позивача.

Крім того, як на підставу для оплати вартості електроенергії, що поставлялася на сходові клітини багатоквартирних будинків №№ 1-7 по вулиці Лісова у селі Іваничі Володимирецького району Рівненської області, позивач посилався на перебування даних об'єктів на балансі відповідача, що підтверджується довідкою останнього від 23 березня 2015 року. Водночас Товариством не було надано жодних доказів, які б визначали підставу для оплати відповідачем електроенергії, що поставлялася на вуличне освітлення вищезазначеного населеного пункту.

Слід також зазначити, що у своїй позовній заяві Товариство посилалося на те, що фактично спожита відповідачем електроенергія загальною вартістю 22 501 грн. 00 коп. надавалася Раді протягом 11 лютого 2014 року - 17 лютого 2014 року, тобто протягом 5 днів.

З огляду на вищезазначений факт, а також на те, що постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 листопада 2014 року у справі № 918/1042/14 з Ради на користь Товариства було стягнуто лише 2 672 грн. 64 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію, яка виникла у період з 10 травня 2014 року по 10 червня 2014 року (тобто за 1 місяць), ухвалами суду від 17 березня 2015 року та від 31 березня 2015 року у Товариства були витребувані письмові пояснення щодо обґрунтованості нарахування вартості спожитої відповідачем спірної електричної енергії у період з 11 лютого 2014 року по 17 лютого 2014 року у розмірі 22 501 грн. 00 коп., а також докази, які підтверджують можливість споживання такої кількості електроенергії за вказаний період часу відповідно до наявних у спірних лічильниках потужностей.

Проте в порушення вимог вищезазначених ухвал суду позивач не надав цих доказів. Натомість 14 квітня 2015 року через канцелярію суду надійшли додаткові письмові пояснення Товариства від 8 квітня 2015 року № 25-15/802, в яких останнє зазначило, що нарахування плати за спожиту Радою електроенергію у розмірі 22 501 грн. 00 коп. проводилося з моменту припинення діяльності Підприємства по 17 лютого 2014 року.

У той же час позивач не надав суду обґрунтованого розрахунку вартості спожитої Радою у вищезазначений період електроенергії, а також не надав жодних пояснень щодо тарифів, встановлених на її оплату протягом вказаного періоду, які бралися Товариством при здійснення даного розрахунку.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що позивач не довів суду у встановленому законом порядку факту правонаступництва Ради за Підприємством, факту споживання відповідачем спірної електроенергії, наявності обов'язку останнього відшкодувати її вартість, а також обґрунтованості розміру тарифів, які застосовувалися Товариством при проведенні розрахунку заявленої до стягнення суми грошових коштів, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні даного позову слід відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 травня 2015 року

Суддя Є.В. Павленко