РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №910/12336/13

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 111281209,91 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: Мельник В.В. (дов. №24-93 від 18.04.2014)

від відповідача: Мицько Р.М. (дов. №71/10 від 29.10.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення суми основного боргу 91019008,41 грн., суму інфляційних втрат 11294139,18 грн., три відсотки річних у розмірі 8968062,32 грн. загальною сумою 111 281 209,91 грн.

Позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" мотивовані тим, що відповідач ухиляється від свої обов'язків щодо оплати спожитого природного газу, взятих на себе умовами Договору № 06/06-4 купівлі-продажу природного газу від 03.01.2006 року.

Ухвалою суду від 01.07.2013 порушено провадження у справі за вищезазначеним позовом та призначено справу до розгляду на 08.08.2013 року.

31.07.2013 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення процедури реорганізації ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України".

Розглянувши у судовому засіданні 08.08.2013 клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що провадження у справі підлягає зупиненню, виходячи з нижчевикладеного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони у випадку заміни однієї з сторін її правонаступником.

Як свідчать матеріали справи, наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №545 від 26.07.2012 прийнято рішення про припинення діяльності Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" шляхом її реорганізації - перетворення у Публічне акціонерне товариство "Синтез-Газ України".

Відповідно до п. 10 вказаного наказу Публічне акціонерне товариство "Синтез-Газ України" визначено правонаступником майнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відповідно до затверджених у встановленому порядку передавальних актів після завершення процедури її припинення.

Згідно із п. 11 Протоколу рішення про емісію акцій Публічного акціонерного товариства "Синтез-Газ України", обмін 100% статутного капіталу ДК "Газ України" на прості іменні акції ПАТ "Синтез-Газ України" здійснюється після реєстрації випуску акцій ПАТ "Синтез-Газ України" шляхом обміну належного НАК "Нафтогаз України" 100% статутного капіталу ДК "Газ України" загальною номінальною вартість 1 607 733 100,00 грн. на 1 607 733 100,00 штук простих іменних акцій ПАТ "Синтез-Газ України" загальною номінальною вартістю 1 607 733 100,00 грн., що становить 100% від розміру статутного капіталу ПАТ "Синтез-Газ України".

Як пояснив відповідач, на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №545 від 26.07.2012 проводяться заходи з припинення діяльності ДК "Газ України", зокрема, позачергова інвентаризація основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів з основної діяльності підприємства, проводиться аудиторська перевірка щодо підтвердження даних, які будуть включені до передавального акту підприємства, а також проводяться дії щодо емісії акцій ПАТ "Синтез-Газ України".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2013, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2013, зупинено провадження у справі до закінчення реорганізації Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у Публічне акціонерне товариство "Синтез-Газ України".

Вищий господарський суд України залишив постановою від 14.11.2013 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишив без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2013 у справі № 910/12336/13 залишив без змін.

Надалі, з офіційної вебсторінки Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у всесвітній мережі Інтернет суду стало відомо, що наказом №650 від 18.09.2014 Міністерства енергетики та вугільної промисловості України визнано таким, що втратив чинність наказ Мінерговугілля Україним від 26.07.2012 №545 "Про припинення Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" шляхом її реорганізації (перетворення)", на підставі якого безпосередньо провадження у справі зупинено до закінчення реорганізації відповідача.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" проігноровано вимоги ухвали суду від 08.08.2013 щодо повідомлення про завершення реорганізації відповідача, як обставини що зумовила зупинення провадження та станом на теперішній час не існує, суд дійшов висновку про необхідність поновлення провадження у справі №910/12336/13.

Так, ухвалою суду від 09.02.2015 поновлено провадження у справі №910/12336/13 та призначено до розгляду відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 10.02.2015 виправлено описку, допущену у резолютивній частині ухвали Господарського суду міста Києва № 910/12336/13 від 09.02.2015, саме вірно зазначено дату судового засідання 12.03.2015 року.

Ухвалами суду від 12.03.2015 та 26.03.2015 розгляд справи відкладений на 26.03.2015 та 07.04.2015 відповідно.

За наслідками судового засідання 07.04.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 23.04.2015, у зв'язку із неявкою позивача.

У судовому засіданні 23.04.2015 судом оголошено перерву до 12.05.2015 року.

Під час судового засідання 12.05.2015 представник відповідача просив відкласти розгляд справи у зв'язку із проведенням переговорів щодо реструктуризації заборгованості та можливості мирного врегулювання спору.

Представник позивача питання щодо відкладення розгляду справи просив вирішити на розсуд суду.

Суд, розглянувши усне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, визнав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає у межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Також суд зауважує на тому, що укладання мирової угоди, як результату переговорів сторін щодо мирного врегулювання спору, може бути укладена на будь-якій стадії судового процесу, у тому числі й у межах стадії виконання рішення.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Надаючи усні пояснення по суті спору, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва 23.04.2015 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2006 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Дочірньою компанією "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (покупець) укладено Договір №06/06-4 купівлі-продажу природного газу (далі-договір).

У подальшому між сторонами укладено ряд додаткових угод, а саме додаткова угода № 1 від 27.01.2006, додаткова угода № 2 від 29.12.2006 та додаткова угода № 3 від 23.02.2009 року.

Предметом укладеного договору, відповідно до п.1.1. договору у редакції додаткової угоди №2, визначено, що продавець зобов'язується передати у власність покупцеві в 2006 році та в І кв. 2007 року імпортований природний газ для потреб промислових підприємств, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Продавець передає у власність покупцеві у 2006 році природний газ в обсязі до 28 376 млн. куб. м у тому числі по кварталах: І кв. - до 6 961 млн. куб. м, ІІ кв. - до 6 274 млн. куб. м, ІІІ кв. - до 6 289 млн. куб. м та ІV кв. - до 8 852 млн. куб. м (п.2.1. договору). Згідно п.2.1.1 договору, доповненого згідно додаткової угоди №2, продавець передає у власність покупцеві у І кв. 2007 року природний газ в обсязі до 100 млн. куб. м.

Згідно п.3.4. Приймання-передача газу, його документальне оформлення та звітність здійснюються відповідно до порядку, встановленого Положенням про порядок складання балансів природного газу в газорозподільних мережах, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 24.12.2001 №677. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти приймання-передачі газу уповноважені представники сторін складають та підписують до 13 (тринадцятого) числа, наступного за місяцем продажу.

Так, протягом встановленого умовами договору періоду позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ. Вказаний факт сторонами не заперечується під час розгляду даного господарського спору.

Положеннями п.5.1. договору, у редакції додаткової угоди №1, визначено, що розрахунки за газ покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок продавця протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Із матеріалів справи вбачається, що умовами п.2. додаткової угоди №3 від 29.02.2009 сторони підтверджують, що станом на 01.02.2009 заборгованість покупця перед продавцем за договором складає 118 962 535,49 грн. Вказану суму покупець зобов'язався сплатити в термін до 31.12.2009 року (п. 3 додаткової угоди №3).

Із наявних у матеріалах справи документів, а саме банківських виписок про рух грошових коштів по рахунку позивача за період з 01.01.2006 по 28.02.2013, вбачається, що Дочірня компанія "Газ України" НАК "Нафтогаз України" не у повному обсязі здійснила погашення наявної суми заборгованості, та станом на день звернення із позовом до суду (27.06.2013) за відповідачем рахується сума заборгованості у розмірі 91 019 008,41 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за порушення строків здійснення оплати заявляє до стягнення з відповідача 8 968 062,32 грн. 3% річних за період 01.01.2010-22.03.2013 8 968 0625,32 грн. та 11 294 139,18 грн. інфляційних втрат за період 16.07.2010-15.06.2011 року.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Так, ДК «Газ України» стверджує, що сума основного боргу у розмірі 91 019 008,41 грн. згідно Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» №3319-ІV від 12.05.2011 року. Щодо заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, відповідач заперечує з підстав неправомірного визначення позивачем періоду нарахування 16.07.2010-15.06.2011, оскільки розрахунок вказаних компенсаційних сум має біти здійснено за весь період прострочення, тобто із врахуванням показників інфляції та дефляції. Також, ДК «Газ України» просить застосувати строк позовної давності до вимоги про нарахування 3% річних, визначивши період нарахування 17.06.2010-22.03.2013 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі- ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами статей 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Як встановлено судом, 03.01.2006 між сторонами укладено договір 06/06-4 купівлі-продажу природного газу, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, а тому правовідносини між сторонами за даним договором регулюються Главою 54 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами статті 692 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать матеріали справи, відповідач, уклавши із позивачем додаткову угоду № 3 від 29.02.2009 фактично визнав розмір наявної у нього заборгованості у розмірі 118 962 535,49 грн. та зобов'язався сплатити ї у термін до 31.12.2009, проте здійснив лише часткове погашення вказаної суми заборгованості, у зв'язку із чим залишок несплаченої суми заборгованості на момент звернення із даним позовом до суду становить 91 019 008,41 грн.

Вказаний розмір наявної суми заборгованості також підтверджується наявним у матеріалах справи складеним, підписаним та скріпленим печатками обох сторін актом звіряння розрахунків від 31.12.2012 року.

Відхиляючи заперечення відповідача, які ґрунтуються на відсутності суми заборгованості у зв'язку із її списанням на підставі Закону України №3319 від 12.05.2011, суд зазначає наступне.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» №3319-ІV від 12.05.2011 (далі Закон України № 3319) дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

На умовах, визначених цим Законом, підлягають списанню заборгованість ДК "Газ України" перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (у тому числі реструктуризована) списується в межах сум, списаних підприємствам, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, і суб'єктам господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, перед ДК "Газ України"; заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом (п.п. 2.1, 2.2 ст. 2 Закону України №3319).

Згідно статті 3 Закону України №3319, цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та діє до 30 червня 2012 року.

Постановою Кабінету міністрів України від 08.08.2011 №894 затверджено Порядок списання заборгованості за природний газ та електричну енергію.

Згідно п.4. вказаного порядку, обсяг заборгованості (у тому числі реструктуризованої) за природний газ визначається з урахуванням вимог законодавства з питань інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, документів та розрахунків і списується: учасниками процедури списання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом або виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, перед дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - компанія "Газ України") - у сумах, що обліковуються в бухгалтерському обліку таких учасників; компанією "Газ України" - у сумах, що обліковуються в її бухгалтерському обліку, включаючи заборгованість ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію.

Для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника як голова комісії та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів. Списання заборгованості проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою. Датою списання заборгованості є дата затвердження протоколу (п.6 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію).

Положеннями п.8 вказаного Порядку визначено, що учасники процедури списання подають протягом 10 днів після затвердження зазначеного в пункті 6 цього Порядку протоколу, але не пізніше 31 грудня 2011 р. кредиторам інформацію про суми списаної заборгованості (основної суми заборгованості, пені, штрафних та фінансових санкцій) в розрізі договорів щодо постачання природного газу, а також видів заборгованості.

Компанія "Газ України" здійснює списання заборгованості (у тому числі реструктуризованої) перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" в межах сум, списаних компанією "Газ України" учасникам процедури списання, зазначеним у пункті 4 цього Порядку, та заборгованості ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, та надсилає їй щомісяця повідомлення про суму списаної таким учасникам заборгованості та суму заборгованості, що підлягає списанню у бухгалтерському обліку Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надсилає протягом семи днів після списання заборгованості компанії "Газ України" повідомлення про суми списаної заборгованості в розрізі договорів щодо постачання природного газу, що є підставою для такого списання в бухгалтерському обліку зазначених компаній (п.9 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію).

У пункті 3 Порядку зазначено, що учасники процедури списання протягом 30 днів після закінчення строку дії Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" ( 3319-17 ) проводять звіряння розрахунків і підписують відповідні акти станом на 31 грудня 2011 р., в яких фіксується сума заборгованості, що обліковується в їх бухгалтерському обліку після списання заборгованості.

ДК "Газ України" на надано до суду протоколу комісії учасника процедури списання заборгованості, створення якої передбачено п.6. Порядку, на підставі якого здійснюється узгодження сум, що підлягають списанню.

Таким чином, у розумінні на вищевикладених норм чинного законодавства, в акті звіряння розрахунків від 31.12.2012 відображена наявна сума заборгованості відповідача.

Таким чином, у відповідача наявний обов'язок перед позивачем сплатити на його користь суму основного боргу за поставлений та прийнятий природний газ у розмірі 91 019 008,41 грн., у зв'язку із чим позовна вимога про стягнення суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем заявлено до стягнення також 3% річних за період 01.01.2010-22.03.2013 у розмірі 8 968 062,32 грн. та 11 294 139,18 грн. інфляційних втрат за період 16.07.2010-15.06.2011 року.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", якщо сума боргу повинна бути сплачена в період з 1 по 15 числа відповідного місяця, то вона індексується з рахунком цього місяця, а якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця.

З огляду на вищевикладене, суд не погоджується із розрахунком інфляційних втрат позивача у розмірі 11 294 139,18 грн., а саме щодо визначення періоду - 16.07.2010-15.06.2011 року.

Згідно з вимогами чинного законодавства, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення до моменту звернення до суду, а не за окремий обраний ним період.

Враховуючи викладене, належною до сплати сумою інфляційних витрат, згідно перерахунку суду, за період з 16.07.2010-22.03.2013 є 9 879 636,96 грн., а тому вимога позивача про стягнення суми інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню.

Одночасно, суд відзначає, що відповідач у своєму відзиві просить суд застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення з відповідача 8 968 062,32 грн. 3% річних за період з 01.01.2010 по 22.03.2013 та вимоги про стягнення сум інфляційних втрат.

Так, положеннями частини 1 статті 251 ЦК України, визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 3.4. та 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу) .

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати починаючи з 16.07.2010, а із позовом до суду ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернувся 27.06.2013 (відтиск штемпеля відділу діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва на позовній заяві, щодо її отримання), тобто позивачем з вказаної вимоги строк позовної давності тривалістю у три роки не пропущений, з огляду на що заява відповідача про застосування строків позовної давності у даній частині задоволенню не підлягає.

Щодо застосування строку позовної давності до вимоги позивача про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне.

Так, ПАТ "НАК "Нафтогаз України", заявляючи до стягнення 8 968 062,32 грн. 3% річних визначає період нарахування 01.01.2010-22.03.2013, у той час як загальний строк позовної давності становить три роки. Отже, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 27.06.2013, початком періоду нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України має бути 27.06.2010 року.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, застосовуючи строк позовної давності до вимоги про стягнення 3% річних, здійснивши перерахування 3% річних за період з 27.06.2010-22.03.2013, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає сума 3% річних у розмірі 7 617 723,52 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення суми основного боргу 91019008,41 грн., суму інфляційних втрат 11 294 139,18 грн., три відсотки річних у розмірі 8968062,32 грн. загальною сумою 111 281 209,91 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, місто київ, вулиця Шолуденка, 1; ідентифікаційний код 31301827) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького,6; ідентифікаційний код 20077720) 91 019 008 (дев'яносто один мільйон дев'ятнадцять тисяч вісім) гривень 41 копійку основного боргу, 9 879 636 (дев'ять мільйонів вісімсот сімдесят дев'ять тисяч шістсот тридцять шість) гривень 96 копійок інфляційної складової боргу, 3% річних у розмірі 7 617 723 (сім мільйонів шістсот сімнадцять тисяч сімсот двадцять три) гривні 52 копійки та 67 110 (шістдесят сім тисяч сто десять) гривень 13 копійок витрат зі сплати судового збору.

У іншій частині у позові відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 12.05.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 18.05.2015 року

Суддя К.В. Полякова