РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2015Справа №910/8379/15-г

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши справу

за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Лубенської міжрайонної виконавчої дирекції

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 273,25 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Штанько М.В. (довіреність №01-08-2773/5 від 29.12.2014);;

від відповідача - Сторожук Н.Я. (довіреність №13-11-4485 від 05.03.2015).

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулось Полтавське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Лубенської міжрайонної виконавчої дирекції (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (надалі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії, а саме виконати платіжні доручення про перерахування коштів та стягнути пеню у розмірі 273,25 грн. за несвоєчасне виконання платіжних доручень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем в період з 29.01.2015 року 30.01.2015 року і з 02.02.2015 року по 03.02.2015 року були надані відповідачу платіжні доручення на перерахування грошових коштів на загальну суму 47 103,93 грн., що були безпідставно повернуті відповідачем із позначкою «Сторно» як помилково списані, у зв'язку з чим позивач просить суд зобов'язати відповідача виконати платіжні доручення про перерахування грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 22.04.2015 року.

У судовому засіданні 22.04.2015 року судом була оголошена перерва до 05.05.2015 року.

У судових засіданнях представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та в обґрунтування зазначив наступне:

- безготівкові гроші на поточному рахунку є об'єктом не зобов'язального, а речового права позивача, тож змістом розрахункового зобов'язання між сторонами спору є не передача один одному грошових сум - матеріальних правовідносин, а виконання відповідачем доручення позивача, що носить немайновий, організаційний характер, і тому у даному зобов'язанні позивач не є кредитором відповідача;

- до переліку дій, які не можуть бути здійснені банками під час запровадження тимчасової адміністрації, не відносяться розрахунково-касові операції згідно п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження щодо здійснення банком відповідних операцій не поширюється на виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.04.2015 року заявив клопотання про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, у зв'язку з тим, що рішення в цій справі може вплинути на права та обов'язки Фонду.

Розглянувши клопотання відповідача відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки з 06.02.2015 року в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації. До того ж відповідачем не наведено належного обґрунтування впливу рішення по даній справі на права та обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Також у судовому засіданні відповідач надав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позовних вимог через те, що зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунку, що склалися між сторонами, носять майново-грошовий характер, тож позивач є кредитором за майновою вимогою, на які поширюються обмеження п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Заслухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено наступне.

25.10.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського рахунку № 090314 (далі - договір), відповідно до умов якого банк відкрив клієнту поточні рахунки № 4001, № 4002, № 4003, № 4004 у гривні для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та законодавства України, та зобов'язався приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій з рахунком, що передбачені чинним законодавством України.

Підпунктом 2.2.1 договору передбачено, що позивач має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог чинного законодавства України, крім випадків обмеження прав розпорядження коштами на рахунку за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 2.3.3 договору банк зобов'язаний своєчасно здійснювати розрахунково-касове обслуговування клієнта, у відповідності з чинним законодавством України. У разі відсутності або недостатності коштів на рахунку клієнта для здійснення операції та сплати відповідної комісії за РКО на момент подання розрахункових документів до банку, здійснювати списання коштів з рахунку в межах суми встановленого овердрафту, якщо це обумовлено окремо укладеним договором між клієнтом та банком, в іншому випадку повертати розрахункові документи без виконання не пізніше наступного робочого дня з відміткою про причини повернення.

Договір укладений на невизначений строк та набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (п. 8.1 договору).

Додатково до договору банківського рахунку між позивачем та відповідачем було укладено договір № 090314/2 від 25.10.2011 року про встановлення та обслуговування системи дистанційного обслуговування «Клієнт-Банк».

У період з 29.01.2015 року по 30.01.2015 року і з 02.02.2015 року по 03.02.2015 року позивач передав до виконання відповідачу через систему «Клієнт-Банк» платіжні доручення на загальну суму 47 103,93 грн., що підтверджується випискою із банку та не спростовується відповідачем.

Судом встановлено, що станом на час звернення до суду з позовною заявою подані позивачем розрахункові документи на загальну суму 47 103,93 грн. залишилися невиконаними відповідачем.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 ст. 30 зазначеного Закону).

Як вбачається із виписки з банку від 05.02.2015 року і від 06.02.2015 року, спірні платіжні доручення були повернуті відповідачем позивачу з відміткою «Сторно» як помилково списані.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 року прийнято рішення № 26 про запровадження з 06.02.2015 року по 06.05.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

У відповідності до ч.4 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 85 від 23 квітня 2015 року про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк «Надра» до 05 червня 2015 року включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Тобто станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація.

За загальним правилом право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на поточних рахунках, відкритих в банку на підставі договору банківського рахунку № 090314 від 25.10.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним щодо інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Так, п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Згідно з п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до п.3 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Окрім того, як вбачається із спірних платіжних доручень, призначення платежів було: «повернення залишку коштів (заробітна плата) згідно листа ВД Фонду від 02.02.15», «пасивні доходи (відсотки банку) за залишки коштів на рахунках за січень 2015 без ПДВ», «цільове фінансування на виплату матеріального забезпечення по тимчасовій працездатності застрахованим особам», «заробітна плата за ІІ половину січня 2015 р для зарахування на карткові рахунки з комісією банку», а відповідно до положень п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження щодо здійснення банком відповідних операцій не поширюється на виплати лише аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо.

Таким чином, позивачем не доведено суду та не надано доказів того, що спірні платіжні доручення підпадають під ознаки вимог, передбачених саме п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та здійсненні на його виконання.

Згідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

У зв'язку з чим нарахована позивачем пеня в сумі 273,25 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Крім того, виходячи зі змісту ст.ст. 39, 40, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку), у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів, передбачених у ч. 2 ст. 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої ст. 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, передбаченій ст. 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку, з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача переказати грошові кошти у розмірі 47 103,93 грн. та стягнення з останнього пені в розмірі 273,25 грн. не підлягають задоволенню.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 27, 32- 34, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 08.05.2015 року.

Суддя Я.А. Карабань