ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
30 квітня 2015 р. Справа № 902/397/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Одеський авіаційний завод", м.Одеса

до: Військової частини НОМЕР_1 , м.Вінниця

про визнання п. 11.5 Договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним та стягнення 11 850 грн 00 коп.

За участю секретаря судового засідання Солоненко Т.В.
За участю представників:
позивача: Мельник Олександр В`ячеславович, довіреність № 49/ЮД від 05.08.2014 р., паспорт серії НОМЕР_2 виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 20.11.2007 р.

відповідача: Дубровський Сергій Сергійович, довіреність № 350/153/64/пс від 06.01.2015 р., паспорт серія НОМЕР_3 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 15.02.1997 р.

В С Т А Н О В И В :
Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" подано позов до Військової частини НОМЕР_1 про визнання п.11.5 Договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним та стягнення 11 850 грн 00 коп.

Ухвалою суду від 26.03.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/397/15 та призначено до розгляду на 16.04.2015 р.

Ухвалою від 16.04.2015 р. розгляд справи відкладено до 30.04.2015 р. в зв`язку з неявкою відповідача та неподання ним витребуваних доказів.

27.04.2015 р. від позивача до суду надійшло письмове пояснення від 22.04.2015 р. № 1149/ЮВ з додатковим обгрунтуванням заявленого позову.

29.04.2015 р. відповідачем, з поміж іншого, подано відзив на позовну заяву в якому він позовні вимоги не визнає та просить в їх задоволенні відмовити з мотивів наведених у ньому.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви та письмового пояснення від 22.04.2015 р. № 1149/ЮВ обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним пункту 11.5 договору № 29/13 від 28.05.2013 р. та стягнення грошових коштів в сумі 11 850,00 грн позивач посилається на невідповідність його змісту чинному законодавству, а саме ч.1 ст.26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р.

У відзиві на позовну заяву відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими і просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі вказуючи на відповідність оспорюваного пункту Договору чинному законодавству.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 28.05.2013 р. між Військовою частиною НОМЕР_1 (Замовник) та Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" (Постачальник) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого Постачальник зобов`язується у 2013 році поставити Замовникові Товар (авіаційні шини), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такий Товар (а.с.11-18, т.1).

Даним Договором сторони врегулювали вимоги щодо якості Товару, погодили суму Договору, порядок здійснення оплати, поставку Товару, права та обов`язки сторін і встановили їх відповідальність тощо.

Пунктом 11.5 розділу XI Договору сторонами визначено, що не пізніше дати укладення Договору, Постачальник вносить забезпечення його виконання у розмірі 11 850,00 грн. Вид надання забезпечення виконання Договору: депозит.

При цьому Замовник у строк не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня виконання Постачальником своїх зобов`язань щодо постачання Товару, повертає забезпечення виконання Договору Постачальнику. Забезпечення виконання Договору не повертається Замовником, у разі невиконання, неповного або несвоєчасного виконання Постачальником своїх зобов`язань за Договором.

До вказаного Договору сторонами підписано додатки: Специфікація Товару, Протокол погодження ціни, Акт виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за поставлений Товар за Договором, Акт прийому поставленого Товару (а.с.19-22, т.1).

27.12.2013 р. між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до Договору якою внесено зміни в частині строку дії Договору та викладено п.5.5 Договору в новій редакції (а.с.23, т.1).

Із наявних у справі документів слідує, що 21.05.2013 р. Постачальником було перераховано на розрахунковий рахунок Замовника 11 850,00 грн в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором, а 31.12.2013 р. Постачальником було передано Товар Замовнику за який останній провів повний розрахунок, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями, банківськими виписками, довідками банківських установ, накладними, актом прийому поставленого Товару від 31.12.2013 р., актами звірок тощо.

14.05.2014 р. Постачальник звернувся з вимогою до Замовника про повернення сум забезпечення, в тому числі і суми в розмірі 11 850,00 грн сплачених за Договором від 28.05.2013 р. № 29/13 (а.с.42, т.1).

Листом від 11.06.2014 р. № 350/1/802/пс Замовник відмовив Постачальнику у поверненні сум забезпечення в зв`язку із допущенням Замовником порушення строків поставки авіаційних шин, що у відповідності до положень п.11.5 Договору виключає здійснення такої дії (а.с.43, т.1).

26.08.2014 р. Постачальник звернувся з листом № 2039/НЮВ до Замовника про внесення змін до Договорів в частині повернення сум забезпечення виконання Договорів (а.с.44, т.1).

Листом від 12.09.2014 р. № 350/1/1455/пс Замовник відмовив у поверненні сум забезпечення виконання договорів закупівлі та укладанні додаткових угод (а.с.46, т.1).

Востаннє Постачальник звернувся з вимогою до Замовника про повернення суми забезпечення виконання Договору листом від 10.03.2015 р. № 621/ГБ на яку не отримав відповіді (а.с.47, т.1).

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В пункті 3 ч.1 ст.3, ст.6 ЦК України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Слід звернути увагу, що відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Абзацом першим п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплено в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" в якому вказано, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Водночас частиною п`ятою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбаченим договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Статтею 204 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову) на чому наголошено в п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно ч.1 ст.26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору) невідповідністю якій і обгрунтовуються заявлені позовні вимоги, замовник має право вимагати від учасника-переможця внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачене документацією конкурсних торгів. Замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсними, у випадках, передбачених частинами першою та другою статті 30, частиною третьою статті 31 цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними у договорі, але не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Разом з тим, згідно ч.1 ст.40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору) договір про закупівлю укладається в письмовій формі, а у разі здійснення закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону - у формі електронного документа, відповідно до положень Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про електронний цифровий підпис", "Про електронні документи та електронний документообіг" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно абзацу 2 ч.1 ст.175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 199 ГК України визначено, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору) визначено, що забезпечення виконання договору про закупівлю - надання учасником замовнику гарантій виконання своїх зобов`язань за договором про закупівлю, включаючи такі види забезпечення як порука, гарантія, застава, завдаток, неустойка, депозит.

У відповідності до приписів ч.3 ст.26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору) кошти, що надійшли як забезпечення виконання договору (у разі якщо вони не повертаються), підлягають перерахуванню до відповідного бюджету, а в разі здійснення закупівлі підприємствами, об`єднаннями підприємств не за бюджетні кошти перераховуються на рахунок підприємства, об`єднання підприємств.

Таким чином включення сторонами до Договору положення про забезпечення його виконання у вигляді депозиту та його неповернення в зв`язку із невиконанням, неповним чи несвоєчасним виконанням повністю узгоджується із чинним законодавством і не суперечить йому.

Дійшовши висновку про відповідність оспорюваного пункту Договору чинному законодавству суд зауважує, що забезпечення виконання зобов`язання покликане охороняти інтереси менш захищеної сторони за договором - кредитора шляхом покладення додаткового зобов`язального обтяження на боржника та/або на третю особу. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, при поруці та гарантії.

Необхідність використання способів забезпечення виконання зобов`язань пояснюється тим, що кредитор завжди мав суттєвий інтерес в тому, щоб бути впевненим у виконанні боржником зобов`язання, і в тому, щоб забезпечити собі відшкодування збитків, на які він має право у разі невиконання зобов`язання, а також кредитор завжди зацікавлений в тому, щоб спонукати боржника до своєчасного виконання зобов`язання під страхом невигідних для боржника наслідків у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання на підставі встановлених законом чи договором забезпечувальних засобів майнового характеру, що існують, як правило, у вигляді акцесорних зобов`язань, які спрямовані на стимулювання боржника до здійснення виконання та/або іншим чином гарантують захист майнового інтересу кредитора у разі неспроможності боржника.

Твердження позивача про імперативний характер норми ч.1 ст.26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору) є помилковим та хибним, оскільки здійснено позивачем без системного аналізу приписів ст.199 ГК України, ст.ст.6, 546, 627 ЦК України, ч.3 ст.26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору).

Співставлення положень приписів ч.1 та ч.3 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення Договору) переконливо свідчить про те, що законодавець допускає можливість неповернення коштів, що надійшли як забезпечення виконання договору (а отже дана норма є диспозитивною, а не імперативною), а тому визначення в Договорі на розсуд сторін випадків у разі настання яких забезпечення виконання договору не повертається не суперечить названим вище положенням законодавства.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання п.11.5 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним з підстав наведених у позові задоволенню не підлягає.

Також судом розглянуто позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача 11 850,00 грн внесених як забезпечення виконання умов Договору за результатами чого суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги виходячи з наступних міркувань.

Із змісту позовної заяви слідує, що в якості підстави вказаної вимоги позивачем, з посиланням на п.2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", визначено застосування наслідків недійсності правочину.

Оскільки застосування наслідків недійсності правочину є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору (пункту договору), то відмова в задоволенні позову про визнання недійсним договору (пункту договору) приводить до відсутності правової обгрунтованості вимоги про стягнення отриманих за оспорюваним правочином коштів.

При цьому суд зазначає, що відсутні правові підстави для стягнення вказаних коштів в зв`язку з посиланням позивача на умову Договору про необхідність повернення коштів внесених в якості забезпечення виконання Договору після його виконання, оскільки оспорюваним пунктом Договору передбачено неповернення таких коштів в разі несвоєчасного виконання Постачальником своїх зобов`язань.

Факт поставки Товару з порушенням строків встановлених Договором про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. підтверджується наявними у справі актом прийому поставленого Товару та судовими рішеннями у господарській справі № 916/2404/14, що в силу приписів ст.35 ГПК України не потребує доказуванню у даній справі (Договором передбачено поставку Товару до 26.11.2013 р., фактично поставлено 31.12.2013 р.).

З огляду на твердження позивача про виконання ним Договору, як підставу для повернення грошових коштів, суд зауважує, що згідно приписів ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

В зв`язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч.5 ст.49 ГПК України.

30.04.2015 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд- евезенням, визначаються Сторонами згідно протоколу погодження цін за вик

ВИРІШИВ :
1. В позові Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" до Військової частини НОМЕР_1 про визнання п.11.5 Договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним та стягнення 11 850 грн 00 коп. відмовити повністю.

Повне рішення складено 05 травня 2015 р.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 1 прим.:
1 - до справи.