РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа № 902/165/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є.

судді Сініцина Л.М.

при секретарі Лукащик Г.В.

за участю представників:

позивача - Бережок С.І., довіреність в справі;

відповідача - Слодецький О.В., довіреність в справі.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Вінницької області від 12.03.15 р.

у справі № 902/165/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001)

до Дочірнього підприємства "Теплокомуненерго Маяк" Публічного акціонерного товариства "Маяк" (Хмельницьке шосе, 145, м. Вінниця, 21029)

про стягнення 401 972,82 грн., згідно яких: 346 231, 13 грн. - сума на яку збільшився борг внаслідок інфляційний процесів за весь час прострочення з 15.07.2014 р. по 13.10.2014 р., 55 741, 69 грн. - 3% річних за період прострочення з 15.07.2014 р. по 13.10.2014 р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 12.03.2015 р. у справі № 902/165/15 в позові Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірнього підприємства "Теплокомуненерго Маяк" Публічного акціонерного товариства "Маяк" про стягнення 401 972,82 грн. відмовлено повністю. Судові витрати на судовий збір в сумі 8 039, 46 грн. покладено на позивача.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору № 13/3253-ТЕ-1 купівлі - продажу природнього газу від 28.12.2012 р. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду України від 09.09.2014 р. у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 30.09.2014 р. у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 16.09.2014 р. у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012.

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідно до ч.3 ст.82 ГПК України, обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 ГПК України.

Згідно ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З огляду на вказані вимоги ст. 111-28 ГПК України, правовідносини у справі № 902/165/15 є подібними і аналогічними правовідносинам при вирішенні спорів, в яких Верховний Суд України прийняв постанови від 09.09.2014 р. у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 30.09.2014 р. у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 16.09.2014 р. у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012 за наслідками розгляду заяв, які подавалися, в тому рахунку, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про перегляд рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. Тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в силу вимог ст.111-28 ГПК України вказані постанови Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 12.03.2015 р. у справі № 902/165/15 та прийняти нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 346 231,13 грн. та три відсотки річних у розмірі 55 741,69 грн., загалом 401 972,82 грн., судові витрати покласти на відповідача.

На думку скаржника, рішення суду першої інстанції прийняте на підставі не повністю досліджених доказів та з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що позивач вважає, що обґрунтування на які посилається суд першої інстанції, як на обставину, що надала йому право відмовити у позовних вимогах компанії є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та відповідно рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме: ст.ст. 525, 526, 599, 625 Цивільного кодексу України, ст. 617 Господарського кодексу України та процесуального права ст.ст.4-7, 43 Господарського процесуального права, а тому такий судове рішення підлягає скасуванню з огляду на наступні обставини.

Скаржник зазначає, що в договорах № 313/30 від 31.07.14 та № 542/30 від 02.10.2014 р.: про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів країни № 30 чітко встановлено, що дані договори є дійсними лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 14).

Відповідно з розрахунку заборгованості щодо нарахування штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних вбачається нарахування таких санкцій за поставлений природний газ за період постачання протягом вересня-грудня 2013 р. Тобто, нарахування таких санкцій здійснювалося до моменту підписання договорів про організацію взаєморозрахунків.

У відповідності до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його підписання.

На думку скаржника, договором про організацію взаєморозрахунків не передбачено, що його умови можуть застосовуватися до відносин, які виникли до його укладання, відповідно його дія не може розповсюджуватися на договірні зобов'язання, які мали місце до його підписання.

Отже, нарахування штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних, які здійснювалися позивачем нараховувалися не тільки на суму, яка передбачена на погашення різниці в тарифах, а і на суму, яка не підпадала під договір про організацію взаєморозрахунків і дану обставину суд першої проігнорував, а тому нараховані суми, які є предметом спору є обґрунтованими і такими, що здійсненні у відповідності до норм чинного законодавства України та умов договору купівлі-продажу газу.

На думку позивача, в даному випадку така позиція не суперечить висновку Верховного Суду України у справах, на які посилався суд першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. У вищезазначених постановах Верховного Суду України зазначається: «.... Згідно з частиною 2 статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Тобто характерним для новації є саме укладення нового зобов'язання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобов'язання, при цьому нове зобов'язання укладається між тими ж сторонами. Договори про організацію взаєморозрахунків таких ознак не містять.

Отже, для застосування санкцій, передбачених підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 договору поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 16 сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору».

Скаржник зазначає, що на підставі вищевикладеного випливає, що нарахування санкцій може відбуватися до підписання договору про організацію взаєморозрахунків.

Окрім того, скаржник зауважує, що Головним розпорядником бюджетних коштів для погашення заборгованості, яка виникла внаслідок різниці в тарифах, є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства. Відповідальними виконавцями відповідної бюджетної програми є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та Казначейство.

Проте, таке фінансування та відповідні розрахунки можуть бути взагалі не погоджені Міністерством фінансів України та не виділені Міністерством будівництва та житлово-комунального господарства, а такий договір про організацію взаєморозрахунків фактично є протоколом про наміри вчинити певні дії виключно за умови наявності фінансування.

Скаржник зауважує, що даний правочин не розповсюджується на бюджетні відносини, а вчасність надходження коштів Відповідачу для погашення йому різниці в тарифах не впливає на порядок та строки проведення розрахунків, оскільки дана обставина не обумовлена умовами Договору купівлі-продажу природного газу.

Окрім того, пунктом 6.1 Договору купівлі-продажу газу встановлено, що остаточний розрахунок за фактично спожитий природний газ здійснюється до 14 числа, наступного за місяцем поставки газу. Жодних застережень щодо настання у Відповідача обов'язку оплатити спожитий природний газ виключно після надходження коштів з державного бюджету, вказаний пункт Договору не містить.

Відповідно до ст.654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Змін і доповнень, щодо строків здійснення розрахунків по Договору купівлі-продажу газу в порядку п.10.3 Договору сторонами не внесено, а в силу статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Скаржник акцентує увагу на тому, Договори про організацію взаєморозрахунків, жодним чином не вносять змін до Договору купівлі-продажу природного газу, не встановлюють та не змінюють для сторін жодних прав та обов'язків, які були встановлені вказаним Договором в тому числі і щодо нарахування штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання умов даного договору. Окрім того, вказані договори є лише одним з способів погашення заборгованості за спожитий природний газ за рахунок бюджетних коштів, а не єдиним можливим.

На думку скаржника, надання або ненадання субвенції з державного бюджету не може бути умовою виконання або невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань.

У відповідності до ст. 617 Цивільного кодексу України не вважається підставою для звільнення від відповідальності, зокрема недодержання своїх обов'язків боржником, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Скаржник зазначає, при укладенні договору купівлі-продажу газу сторони визначили зміст зазначеного договору на основі типового договору, конкретизувавши його умови в частині строку проведення розрахунків за фактично спожитий газ та послуги з його розподілу і постачання.

Таким чином, на думку скаржника, договір про організацію взаєморозрахунків не змінює умови спірного договору купівлі-продажу газу, а лише встановлює джерело коштів, за рахунок яких буде погашена заборгованість за природний газ.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.04.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти її доводів, вважаючи оскаржене рішення суду першої інстанції законним та таким, що відповідає дійсним обставинам справи, з підстав викладених у відзиві. Окрім того, відповідач надіслав копії витягу та довідки з Єдиного державного реєстру юридични осіб та фізичних осіб-підприємців.

Представник позивача в судовому засіданні 13.05.2015 р. підтримав доводи апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 12.03.2015 р. є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.05.2015 р. заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 12.03.2015 р. є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матерального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 12.03.2015 р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

28.12.2012 р. між позивачем - Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (в договорі - "Продавець") та відповідачем - Дочірнє підприємство "Теплокомуненерго Маяк" Публічного акціонерного товариства "Маяк" (в договорі - "Покупець") було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3253-ТЕ-1 (далі Договір) (а.с. 9-14).

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати природний газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору Продавець передає Покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 21910 тис. куб. м.

Відповідно до п. 3.1 Договору Продавець передає Покупцю газ у пунктах приймання - передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Покупця. Право власності на газ переходить від Продавця до Покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Відповідно до п. 5.2 Договору ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1091 грн. без урахування збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1091 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1309,20 грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом -100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 6.3 Договору в платіжних дорученнях Покупець повинен обов'язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу, без зазначення періоду за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від Покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Кошти, які надійшли від Покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим Договором.

Відповідно до п. 7.2 Договору у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього Договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

14.10.13 р. укладена Додаткова угода № 1 до Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3253-ТЕ-1 від 28.12.2012р., якою Сторони погодили викласти п. 4.1 Договору в наступній редакції: "4.1 Кількість газу, яка передається Покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу Покупця" (а.с. 15).

31.12.13 р. укладена Додаткова угода № 2 до Договору купівлі - продажу природного газу № 13/3253-ТЕ-1 від 28.12.2012р., якою Сторони погодили викласти п. 1.1 Договору в наступній редакції: " 1.1 Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013 році та у І півріччі 2014р. природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати природний газ на умовах цього Договору" (а.с. 16).

13.10.2014 р. сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3253-ТЕ-1 від 28.12.2012 р. (а.с.17).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 30 вересня 2014 року (а.с. 30-36), залишеним без змін Постановами Рівненського апеляційного суду від 11.11.2014р. та Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі №902/1234/14 встановлено, що на виконання умов Договору позивач в січні - грудні 2013р. поставив відповідачу природний газ на загальну суму 20 509 309,23 грн., що підтверджується актами прийому - передачі природного газу від 19.09.2013 р., 19.09.2013 р., 31.03.2013 р.19.03.2013 р., 19.03.2013 р., 19.03.2013 р., 19.09.2013 р., 31.08.2013 р., 30.09.2013 р., 31.10.2013 р. 30.11.2013 р.24.01.2014 р. (а.с. 18-29). Відповідач свої Договірні зобов'язання стосовно повних та вчасних розрахунків за поставлений природний газ виконав часткового в сумі 13 056 665,09 грн., що стверджується платіжними дорученнями.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на день прийняття рішення судом становить 7 452 644,14 грн.

В рішенні господарського суду Вінницької області від 30 вересня 2014 року у справі № 902/1234/14 встановлено, що крім суми основного боргу позивач пред'явив до стягнення 1 257 352,19 грн. - пені за періоди з 14.02.2013 р. по 13.07.2014 р., 1 088 052,32 грн. - інфляційних втрат за березень 2013 р. - червень 2014 р., 358 960,60 грн. - 3 % річних за періоди з 14.02.2013 р. по 17.07.2014 р.

Вказаним рішенням позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства "Теплокомуненерго Маяк" публічного акціонерного товариства "Маяк" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 7 452 644,14 грн. - основного боргу, 357 346,07 грн. - 3% річних, 627 784,07 грн. - пені, 1 059 963,37 грн. - інфляційних втрат. В задоволені позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 28 088,95грн., пені в сумі 629 568,12 грн., 3% річних в сумі 1 614,53 грн. відмовлено.

31.07.2014 р. було укладено договір № 313/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік) між Територіальним органом Казначейства у Вінницькій області, в особі начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бакути Сергія Віталійовича (далі - сторона перша), Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, в особі директора Копачевського Миколи Анатолійовича (далі - сторона друга), Департаментом фінансів Вінницької міської ради, в особі директора Луценко Наталії Дмитрівни, (далі - сторона третя), Департаментом енергетики, транспорту та зв'язку Вінницької міської ради, в особі директора Пидоченко Олексія Петровича (далі - сторона четверта), Дочірнім підприємством "Теплокомуненерго Маяк" Публічного акціонерного товариства "Маяк", в особі директора Федорова Олега Ігоровича (далі - сторона п'ята), Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" в особі начальника Управління податкових розрахунків з бюджетом Миська Олександра Петровича (далі - сторона остання) (а.с.77-78).

Згідно п.1. договору предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тардфах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв"язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. №30.

Згідно п.8 договору Сторона п'ята перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 6 079 933,00 гривень у тому числі податок на додану вартість 1 013 322,17 гривень для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 28.12.2012р. № 13/3253-ТЕ-1 за 2013рік.

Відповідно до підпункту 2 п.11 договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язались не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

В п.16 договору про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Сума договору - 6 079 933,00 грн.

02.10.2014 р. було укладено договір № 542/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік) між Територіальним органом Казначейства у Вінницькій області, в особі начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бакути Сергія Віталійовича (далі - сторона перша), Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, в особі директора Копачевського Миколи Анатолійовича (далі - сторона друга), Департаментом фінансів Вінницької міської ради, в особі директора Луценко Наталії Дмитрівни, (далі - сторона третя), Департаментом енергетики, транспорту та зв'язку Вінницької міської ради, в особі директора Пидоченко Олексія Петровича (далі - сторона четверта), Дочірнім підприємством "Теплокомуненерго Маяк" Публічного акціонерного товариства "Маяк", в особі директора Федорова Олега Ігоровича (далі - сторона п'ята), Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" в особі заступника директора Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків Хрушкова В"ячеслава Вікторовича (далі - сторона остання) (а.с. 79-80).

Згідно п. 1. договору предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30.

Згідно п. 8. договору сторона п'ята перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 1 372 711,11 гривень, у тому числі податок на додану вартість 228 785,19 гривень, для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 28.12.2012р. № 13/3253-ТЕ-1 за 2013 рік.

З метою виконання договору сторони зобов'язуються: не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору (підп. 2 п.11. договору).

В п.16 договору про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Сума договору 1 372 711,11 грн.

На виконання умов вказаних договорів про організацію взаєморозрахунків ДП "Теплокомуненерго Маяк" ПАТ "Маяк" 13.10.2014р., після надходження на його рахунки коштів в сумі 7 452 644,11грн. від територіального органу Казначейства, перерахувало вказані кошти на рахунок ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як погашення заборгованості за природний газ, отриманий за договором №13/3253-ТЕ-1 від 28.12.2012р., що підтверджується копіями платіжних доручень № 9 від 01.10.2014 р. на суму 6 079 933, 00 грн. (а.с. 81), № 10 від 06.10.2014 р. на суму 1 372 711, 11 грн. (а.с.82) та виписки по банківському рахунку від 13.10.2014 р. (а.с. 83).

Позивач заявив до стягнення 346 231, 13 грн. - інфляційних втрат за період з 15.07.2014 р. по 13.10.2014 р., 55 741, 69 грн. - 3% річних за період прострочення з 15.07.2014 р. по 13.10.2014 р.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору.

Частиною 1 ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про теплопостачання" державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на відповідний рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення систем теплопостачання та енергозбереження.

Статтею 23 Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" передбачено, що перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2012 № 517 затверджено Порядок та умови надання у 2012 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Зазначений Порядок визначають механізм перерахування і надання у 2012 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - заборгованість) (п. 1.1 Порядку).

Згідно з п. 4 цього Порядку підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію населенню або надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості (далі - учасники розрахунків), у тому числі у разі заміни сторони у зобов'язанні під час здійснення розрахунків за придбану/реалізовану на оптовому ринку електричну енергію, на підставі довідки, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору.

Учасниками розрахунків є територіальні органи Казначейства; Міністерство фінансів Автономної Республіки Крим, обласні, міські у м. Києві та Севастополі фінансові управління, фінансові управління районних, районних у м. Києві та м. Севастополі держадміністрацій чи структурні підрозділи з питань фінансів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад (далі - місцеві фінансові органи); надавачі послуг; Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її філії, дочірні підприємства і компанії; суб'єкти господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом; підприємства, що здійснюють передачу та постачання електричної енергії (далі - енергопостачальники); державне підприємство "Енергоринок"; енергогенеруючі компанії та їх кредитори - постачальники вугільної продукції; державне підприємство "Вугілля України"; вугледобувні підприємства; Держрезерв. Кількість сторін договору про організацію взаєморозрахунків є необмеженою та визначається такою кількістю учасників розрахунків, виконання договору якими забезпечить погашення заборгованості та надходження до бюджету коштів у сумі, необхідній для її погашення. Учасниками розрахунків можуть бути підприємства, установи, організації та інші суб'єкти господарювання незалежно від форми власності. Із суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу, та енергопостачальниками проводяться розрахунки з погашення кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору № 13/3253-ТЕ-1 купівлі - продажу природнього газу від 28.12.2012 р.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що договори № 313/30 від 21.07.2014 р. та № 542/30 від 02.10.2014 р. про організацію взаєморозрахунків між Територіальним органом Казначейства у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом фінансів Вінницької міської ради, Департаментом енергетики, транспорту та зв'язку Вінницької міської ради, Дочірнім підприємством "Теплокомуненерго Маяк" Публічного акціонерного товариства "Маяк" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", не є новацію щодо договору № 13/3253-ТЕ-1 від 28.12.2012 р. у розумінні ч. 2 ст. 604 ЦК України, оскільки при його укладанні сторони не припинили первісні зобов'язання за договором № 13/3253-ТЕ-1 від 28.12.2012 р. на постачання природного газу для вироблення теплової енергії, замінивши їх новими зобов'язаннями між тими ж сторонами, а лише організували взаєморозрахунки із погашення заборгованості за природний газ за цим договором.

Окрім того, за умовами договорів від 21.07.2014 р. та 02.10.2014 р. про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору від 28.12.2012 р.

Так, за змістом підпунктів 2, 3 п. 11 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору та перерахувати кошти наступній стороні.

Договір набув чинності і державою профінансовано погашення заборгованості у сумі 7 452 644,11 грн. Договір не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань та підстав для інших грошових вимог.

Як встановлено судом першої інстанції, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків. Відтак, враховуючи, що строки виконання зобов'язання відповідачем дотримано, підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та, відповідно, задоволення позовних вимог відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 р. у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 30.09.2014 р. у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 16.09.2014 р. у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012 та у справі № 924/1265/13 від 25.03.2015 р.

Згідно ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

З огляду на викладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 12.03.2015 р. року у справі № 902/165/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу №902/165/14 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.