номер провадження справи 10/140/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015 Справа № 908/5643/14

Колегія суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Алейникова Т.Г., судді Гончаренко С.А., Серкіз В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТІС - ГРУП", м. Донецьк (поштова адреса, 01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 12 кв. 69)

про стягнення 9 485 011, 56 грн.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Хіміч О. П., на підставі довіреності № 30 від 01.03.2015 р.;

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

До господарського суду Запорізької області звернулось Державне підприємство "Вугілля України", м. Київ із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТІС - ГРУП", м. Донецьк про стягнення 9 485 011, 56 грн.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010р., витягом з реєстру автоматичного розподілу справ між суддями від 09.12.2014 р., справу 908/5643/14 передано на розгляд судді Алейниковій Т.Г.

Ухвалою господарського суду від 11.12.2014 р. порушено провадження у справі № 908/5643/14. Справі присвоєно номер провадження № 10/140/14, її розгляд призначено на 14.01.2015 р.

Представник відповідача у судове засідання 14.01.2015 р. не з'явився, відзив не направив, ніяких клопотань не надав. Представник позивача у судовому засіданні 14.01.2015 р. підтримав вимоги викладені в позовній заяві.

У зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, ненадання відзиву на позовну заяву та для отримання всіх необхідних документів по справі, судом було відкладено розгляд справи на 02.02.2015 р. о 11 год. 30 хв.

Від відповідача 29.01.2015 р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

02.02.2015 р. відповідач у судове засідання не з'явився. Позивач 02.02.2015 р. підтримав свої вимоги, також надав клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів. Суд клопотання прийняв.

Ухвалою суду строк розгляду справи був продовжений на 15 днів до 23.02.2015 р. Слухання справи було відкладено на 19.02.2015 р. о 10:00 год.

18.02.2015 р. від відповідача надійшло клопотання, в своєму клопотанні відповідач зазначає, те що не отримував копії позовної заяви з додатками від позивача. В цьому ж клопотанні зазначає свою нову поштову адресу та просить суд направляти усі процесуальні документи на зазначену адресу.

Ухвалою суду розгляд справи знов був відкладений на 23.02.2015 р. о 09 год. 15 хв.

23.02.2015 р. у судове засідання сторони не з'явились. Відповідач направив на електрону адресу суду клопотання в якому зазначив, про те що змінив поштову адресу та просить зобов'язати позивача надіслати копію позовної заяви на нову адресу.

У зв'язку з специфікою спору, що розглядається, необхідністю додаткового з'ясування обставин справи, розпорядженням голови господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 р. № 01-04/46/15 призначено колегію у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Алейникова Т.Г., судді Гончаренко С. А., судді Серкіз В.Г.

В зв'язку з викладеним вище, колегія суддів прийняла справу № 908/5643/14 до розгляду та призначила судове засідання на 17.03.2015 р.

17.03.2015 р. в судовому засіданні оголошувалася перерва на 06.04.2015 р. о 12-00 год.

Представники відповідача у судовому засіданні 06.04.2015 р. проти позову заперечували, та надали на адресу суду відзив на позовну заяву. Представник позивача у судовому засіданні 06.04.2015 р. підтримав вимоги викладені в позовній заяві та надав до суду письмові заперечення на відзив на позовну заяву. В судовому засіданні було оголошено перерву на 22.04.2015 р. о 12-00 год.

22.04.2015 р. представник позивача в судове засідання не з'явився. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову.

У відповідності до ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Неявка позивача не перешкоджала вирішенню спору, у судовому засіданні 22.04.2015 р., розгляд справи був закінчений, судом оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

За клопотанням представників сторін справа була розглянута без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

Вивчивши матеріали справи та проаналізувавши докази надані сторонами, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Державним підприємством «Вугілля України» (надалі - Постачальник або Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОТІС - ГРУП» (надалі - Покупець або Відповідач) було укладено Договір поставки № 02-КС від 31.03.2014 року (надалі - Договір), за яким, Постачальник зобов'язується поставити вугільну продукцію належної якості, а Покупець прийняти її та оплатити.

Згідно з п. 1.1. Договору, Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити вугільну продукцію (надалі - Товар), за марочним складом, цінах та в кількості, вказаних у Специфікаціях, що є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 5. Договору «Умови оплати», передбачений порядок оплати відвантаженої вугільної продукції, а саме згідно з п. п. 5.1. Договору, розрахунки за цим Договором відбуваються в національній валюті України шляхом перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника за поставлену партію Товару протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дати поставки.

За час дії договору № 02-КС від 31.03.2014 року, ДП «Вугілля України» поставило, а ТОВ «СОТІС - ГРУП» прийняло вугільну продукцію загальною вартістю 28 913 058, 03 грн. (двадцять вісім мільйонів дев'ятсот тринадцять тисяч п'ятдесят вісім грн. 03 коп.) з ПДВ., що підтверджується підписаними актами приймання передачі вугільної продукції.

В свою чергу, ТОВ «СОТІС - ГРУП», станом на 10.11.2014 р., здійснило оплату поставленого вугілля коштами у розмірі 20 400 245, 00 грн. (двадцять мільйонів чотириста тисяч грн. 00 коп.) з ПДВ, що підтверджується довідками банків про рух коштів та зазначено у додатку № 1 до позовної заяви.

Таким чином, станом на день подачі позовної заяви заборгованість ТОВ «СОТІС - ГРУП» перед ДП «Вугілля України»", за Договором, по оплаті вартості отриманого вугілля складає 8 512 813, 03 грн. (вісім мільйонів п'ятсот дванадцять тисяч вісімсот тринадцять грн., 03 коп.) з ПДВ (28 913 058, 03 грн. - 20 400 245, 00 грн. = 8 512 813, 03 грн.).

Враховуючи вищевикладене, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 173 Господарського Кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформації тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 692 Цивільного кодексу України (надалі - ЦКУ) встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити повну ціну товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Разом з тим, стаття 526 ЦКУ наголошує, що зобов'язання (в даному випадку - оплата вартості вугілля) має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦКУ.

Тому, Відповідач, отримавши у власність вугілля та не оплативши його вартість у повному обсязі, порушив своє зобов'язання по оплаті товару відповідно до п. 4.1. Договору та вимоги статей 692 і 526 ЦКУ.

Керуючись п. 7.1. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором, винна Сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України з відшкодуванням добросовісній Стороні фактично заподіяного збитку.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає пеню як один із різновидів неустойки - грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. А також пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу встановлено що пеня є одним із різновидів штрафних санкцій які учасник господарських зобов'язань повинен сплати за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до п. 7.2. Договору, за порушення Покупцем умов оплати Товару він несе відповідальність у вигляді сплати Постачальнику штрафу у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченого зобов'язання за кожний день прострочення.

Сума штрафу у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченого зобов'язання за кожний день прострочення становить 463 964, 25 грн. (чотириста шістдесят три тисячі дев'ятсот шістдесят чотири грн. 25 коп.) з ПДВ.

Інфляційні нарахування за весь час прострочення становлять 451 179, 09 грн. (чотириста п'ятдесят одна тисяча сто сімдесят дев'ять грн. 09 коп.) з ПДВ;.

Три відсотки річних від простроченої суми становить 57 055, 19 грн. (п'ятдесят сім тисяч п'ятдесят п'ять грн. 19 коп.) з ПДВ.

Враховуючи вищевикладене та керуючись нормами чинного законодавства, сума основного боргу, три відсотки річних, інфляційні нарахування та пеня, які підлягають нарахуванню за несвоєчасну оплату вартості отриманого вугілля, разом становить 9 485 011, 56 грн. (дев'ять мільйонів чотириста вісімдесят п'ять тисяч одинадцять грн., 56 коп.) з ПДВ, де 8 512 813, 03 грн. - сума основного боргу, 463 964, 25 грн. - пеня, 451 179, 09 грн. - інфляційні втрати; 57 055, 19 грн. - 3 % річних.

Згідно з ч. 1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п.1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.4 ст.232 ГК України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання: нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Невиконанням своїх грошових зобов'язань Відповідач порушив вищевказані вимоги законодавства й умови діючого Договору.

Згідно п. 4 ст. 538 ЦК України, якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, не дивлячись на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст.ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та надав до суду письмовий відзив, в якому стверджує, що термін оплати покупцем продукції на суму 8 512 813, 03 грн. не настав, а саме згідно п. 6.1. Договору постачальник протягом 7 календарних з моменту відвантаження, але не пізніше четвертого числа місяця, наступного за місяцем поставки Продукції надати Покупцю (його представнику) наступні документи:

- оригінал рахунку - фактури на Товар;

- оригінал сертифікату (посвідчення) якості;

- належним чином засвідчена копія з/д квитанції (накладної) з обов'язковим зазначенням у такому документі точне найменування і місцезнаходження вантажовідправника;

- оригінал листа про власність;

- акт приймання - передачі товару (2 екз.);

- оригінал податкової накладної;

- реєстр переданих документів із зазначенням дати передачі - отримання та підписами відповідальних осіб сторін.

Оригінали вищевказаних документів передаються покупцеві або зазначеній ним представнику «з рук в руки». У разі не виконання постачальником вимог, передбачених цим пунктом, покупець має право продовжити терміни на оплату Продукції на період прострочення виконання своїх зобов'язань Постачальником.

Данні твердження відповідача не знайшли документального підтвердження та суперечать дійсності. Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити повну ціну товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.1. Договору визначено що, постачальник надає покупцю «з рук в руки» акт приймання - передачі продукції, що є товаророзпорядчим документом, в якому чітко визначено, що ТОВ «СОТІС - ГРУП» (покупець та відповідач по справі) приймає Товар (вугілля кам'яне) в належній кількості та вартості, на підставі документів передбачених п. 6.1. Договору. Тим самим підписавши акт приймання - передачі продукції та отримавши його «з рук в руки» покупець отримав всі належні документи вказані в п. 6.1. Договору.

Якщо первинні документи, що стосуються товару, не були передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі - продажу та повернути товар продавцеві (ч. 2 ст. 666 ЦК України). При отриманні товару покупцем не подавалося жодних заперечень щодо неналежності виконання продавцем прийнятих за договором зобов'язань з поставки товару, право власності на який відповідач здобув, підписавши акти приймання - передачі продукції.

Разом з тим, стаття 526 ЦКУ наголошує, що зобов'язання (в даному випадку - оплата вартості вугілля) має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 530 ЦКУ якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тому, Відповідач, отримавши у власність вугілля та не оплативши його вартість у повному обсязі, порушив своє зобов'язання по оплаті товару відповідно до п. 5.1. Договору та вимоги статей 692, 526 та 530 ЦКУ.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги чинного законодавства та умови Договору, зобов'язання відповідача, щодо оплати за отримане вугілля, виникли після підписання актів приймання - передачі вугільної продукції та мали бути виконані відповідачем в строк обумовлений п. 5.1 Договору, а тому термін оплати відповідачем продукції на суму 8 512 813, 03 грн. вже настав.

Щодо настання форс - мажорних обставин для ТОВ «СОТІС - ГРУП», суд вважає таке заперечення відповідача необґрунтованим, оскільки: згідно п. 8.2. Договору, сторона повинна протягом 5-ти днів будь - якими способами сповістити про них іншу сторону з додатком документів, виданих уповноваженими державними органами, які підтверджують факт настання зазначених обставин. У разі недотримання зазначених умов Сторона не в праві посилатися на форс - мажорні обставини.

Станом на 01.04.2015 р. на адресу позивача не надходило документів, виданих уповноваженими державними органами, які б підтверджували факт настання форс - мажорних обставин у відповідача по Договору поставки № 02-КС від 31.03.2014 року.

Факти, що містяться у повідомленні відповідача, повинні бути підтверджені Торговою палатою (Торгово-промисловою палатою) або іншими компетентним органом та організацією країни.

Про настання форс - мажорних обставин позивача не було проінформовано належним чином, тим самим відповідачем порушено п. 8.2. умов Договору та вимоги статей 525 та 526 ЦК України.

Також відповідачем в період з 29.07.2014 р. по 03.10.2014 р. було здійснено часткову оплату, за отримане вугілля по договору № 02-КС від 31.03.2014 року, на загальну суму 5 925 000, 00 грн., що в свою чергу є ще одним підтвердженням існування фактичної заборгованості за отримане вугілля перед позивачем.

Відповідач заперечує проти нарахованих позивачем штрафних санкцій в зв'язку з тим, що порушення грошових зобов'язань зі сторони відповідача відбулося внаслідок невиконання умов договору позивачем, що унеможливлює здійснення розрахунків та форс - мажорних обставин наявність якої визнається на рівні держави.

Проте, дане твердження не відповідає дійсності, оскільки: беручи до уваги вищезазначені факти, щодо повного виконання позивачем умов договору, у відповідача відсутні будь - які підстави застосовувати норми чинного законодавства, викладені в відзиві на позовну заяву.

Таким чином нарахування штрафних санкцій, відповідно до ст. 625 ЦК України та умов Договору, у вигляді 3 % річних в сумі 57 055, 19 грн., інфляційні нарахування в сумі 451 179, 09грн. та пені в сумі 463 964, 25 грн. є повністю обґрунтованими та такими, що відповідають умовам Договору та нормам чинного законодавства.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що матеріали справи містять повністю обґрунтовані докази для задоволення позовних вимог в повному обсязі, а відзив на позовну заяву відповідача є безпідставним, необґрунтованим та таким що суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Наведені докази і доводи свідчать про те, що відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "СОТІС - ГРУП", м. Донецьк в односторонньому порядку протиправно відмовився від виконання взятих на себе зобов'язань за умовами Договору поставки № 02-КС від 31.03.2014 року і добровільно не сплатив борг.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. До суду направив письмові відзиви, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити. Суд заперечення відповідача до уваги не приймає, так як вони не знайшли свого нормативного та документального підтвердження та були повністю спростовані належними доказами наданими до суду позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, викладені у справі позивачем були підтверджені належними доказами.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши надані докази, суд задовольняє позов Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТІС - ГРУП", м. Донецьк про стягнення заборгованості в розмірі 9 485 011, 56 грн. за Договором поставки № 02-КС від 31.03.2014 року, яка складається з 8 512 813, 03 грн. - суми основного боргу, 463 964, 25 грн. - пені, 451 179, 09 грн. - інфляційних втрат; 57 055, 19 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подасться до суду; ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється 2 % від ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається повністю на відповідача, внаслідок неправильних дій якого виник спір у суді.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82, 84, ГПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Позовні вимоги Державного підприємства "Вугілля України", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТІС - ГРУП", м. Донецьк задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОТІС - ГРУП» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 97, р/р 2984 у ПАТ «Промислово-інвестиційний банк», м. Київ, МФО 300012, Код ) на користь Державного підприємства «Вугілля України» (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 4, п/р № 5004 в АБ «Київська Русь», м. Київ, МФО 319092, ) - суму основного боргу у розмірі 8 512 813 (вісім мільйонів п'ятсот дванадцять тисяч вісімсот тринадцять) грн. 03 коп. з ПДВ; штраф у розмірі 463 964 (чотириста шістдесят три тисячі дев'ятсот шістдесят чотири) грн. 25 коп. з ПДВ; інфляційні нарахування за весь час прострочення у розмірі 451 179 (чотириста п'ятдесят одна тисяча сто сімдесят дев'ять) грн. 09 коп. з ПДВ; 3 % річних у розмірі 57 055 (п'ятдесят сім тисяч п'ятдесят п'ять) грн. 19 коп. з ПДВ та судовий збір в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп.

Видати наказ.

Головуючий суддя Т.Г. Алейникова

Суддя С.А. Гончаренко

Суддя В.Г. Серкіз

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України - 28.04.2015 р.