КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Справа№ 911/44/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Сабрига В.Д. - довіреність № 1/01 від 05.01.2015;

від відповідача: Косянчук В.В. - довіреність б/н від 30.04.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області

на ухвалу Господарського суду Київської області від 16.03.2015

у справі № 911/44/15 (суддя - Скутельник П.Ф.)

за позовом Управління Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області

до Публічного акціонерного товариства "ГІРНИЧОВИДОБУВНИЙ І КАМЕНЕОБРОБНИЙ КОМБІНАТ "БІЛИЧІ"

про стягнення заборгованості,

В судовому засіданні 12.05.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ГІРНИЧОВИДОБУВНИЙ І КАМЕНЕОБРОБНИЙ КОМБІНАТ "БІЛИЧІ" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період з жовтня 2014 року по листопад 2014 року не перераховував грошові кошти на відшкодування пільгових пенсій за списком № 2, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 3 080,20 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.03.2015 провадження у справі № 911/44/15 за вищезазначеним позовом було припинено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 16.03.2015.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив, що право позивача на звернення до суду з даним позовом передбачено нормами чинного законодавства, зокрема, положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також приписами ст. 12 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.05.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 12.05.2015 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, ухвалу місцевого господарського суду - скасувати.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.05.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначив, що вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, виходячи з неоднорідної практики Вищих судів.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що при винесенні ухвали про припинення провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір у справі між позивачем та відповідачем виник у сфері публічно-правових відносин загальнообов'язкового державного пенсійного страхування щодо обов'язку відповідача відшкодувати позивачу витрати на виплату та доставку пенсій. На підставі наведеного, суд першої інстанції зазначив, що вказаний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, у зв'язку з чим провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

В цій частині суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до абз. 4 ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 року № 4212-VI, що набрав чинності з 19.01.2013 року), поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Відповідно до п. 7 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що не підлягають розгляду в господарських судах справи у спорах, пов'язаних із здійсненням владних повноважень: Пенсійним фондом України та його органами у прийнятті рішень про стягнення простроченої заборгованості із страхових внесків до названого Фонду (аналогічна правова позиція викладена у п. 16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10).

Разом з цим, судом першої інстанції не було враховано той факт, що предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок ухилення відповідача від обов'язку перераховувати грошові кошти Пенсійному фонду України на відшкодування пільгових пенсій за списком № 2 відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", п. „б"-„з" ст. 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення".

В цій частині неправомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості зі страхових внесків.

Так, згідно ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" страховими внесками є кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Отже, позовні вимоги у даній справі не пов'язані із стягненням заборгованості по страховим внескам, не є податковим боргом та вирішуються у позовному провадженні шляхом їх розгляду господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство згідно пункту 7 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що ухвалою господарського суду Київської області від 21.02.2012 року у справі №Б8/022-12 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ "ГІРНИЧОВИДОБУВНИЙ І КАМЕНЕОБРОБНИЙ КОМБІНАТ "БІЛИЧІ".

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.10.2012 року відкрито процедуру санації ПАТ "ГІРНИЧОВИДОБУВНИЙ І КАМЕНЕОБРОБНИЙ КОМБІНАТ "БІЛИЧІ".

Таким чином, позивачем обґрунтовано заявлено позов саме до суду господарської, а не адміністративної юрисдикції (аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 02.12.2014 по справі № 911/2383/14 та від 23.10.2014 по справі № 911/4650/13).

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість висновків місцевого господарського суду про те, що положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка набрала чинності з 19.01.2013 року) не повинні застосовуватись до правовідносин, які виникли між сторонами. Такий висновок є неправомірним, оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості, яка утворилася за період з жовтня 2014 по листопад 2014 (тобто після набрання чинності вищезазначеної редакції Закону).

Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції, що призвело до невірного застосування норм чинного законодавства та неправомірного припинення провадження у справі з посиланням на п. 1 ч.1. ст. 80 ГПК України. Таким чином, доводи апеляційної скарги відносно порушення Господарським судом Київської області норм процесуального права при розгляді даного спору, приймаються судом апеляційної інстанції, як підстава для скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 104 ГПК України, а апеляційна скарга - задоволенню. Матеріали справи передаються на розгляд до Господарського суду Київської області на підставі ч. 7 ст. 106 ГПК України.

Пунктом 4.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 встановлено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК, з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області на ухвалу Господарського суду Київської області від 16.03.2015 у справі № 911/44/15 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 16.03.2015 у справі № 911/44/15 скасувати.

3. Матеріали справи № 911/44/15 направити на розгляд до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк