ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"30" квітня 2015 р. Справа № 926/527/15

За позовом комунального підприємства Сумської обласної ради "Суми-Фарм", м. Суми

до обласного комунального підприємства "Буковина-Фарм", м. Чернівці

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Першотравневий відділ держаної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, м. Чернівці

про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту

Суддя Т.І. Ковальчук

Представники:

Позивача - не з'явився

Відповідача - не з'явився

Третьої особи - не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання права власності на майно - грошові кошти в розмірі 50000 грн., та зняття арешту з майна - належних позивачеві грошових коштів в розмірі 50000 грн., що знаходяться на рахунку відповідача № р/р 3338 в Укрексімбанку м. Чернівці, на які накладено арешт Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції згідно постанов про арешт коштів боржника від 16.01.2015 р. та 12.11.2014 р.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач помилково перерахував відповідачеві кошти в сумі 50000 грн. згідно платіжного доручення № 227 від 27.01.2015 р., після чого звернувся до відповідача з листом про повернення помилкового платежу, однак останній повідомив про відсутність можливості повернути кошти в зв'язку з накладенням Першотравневим відділом державної виконавчої служби арешту на розрахунковий рахунок підприємства. З посиланням на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 41 Конституції України та ст. 387 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 147 Господарського кодексу України, ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" позивач просить визнати його право власності на кошти в сумі 50000 грн. та зняти з них накладений органом державної виконавчої служби арешт.

Провадження у справі порушено ухвалою від 01.04.2015 р., до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Першотравневий відділ державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, справу до розгляду призначено в судовому засіданні на 16.04.2015 р.

Відповідач ОКП "Буковина-Фарм" надав відзив, у якому позов визнав у повному обсязі та просив його задовольнити, зазначив, що кошти в розмірі 50000 грн. дійсно надійшли від позивача помилково, але повернути ці кошти власнику відповідач не може в зв'язку з арештом, накладеним на його розрахунковий рахунок органом ДВС у межах виконавчого провадження.

Третя особа Першотравневий відділ державної виконавчої служби Чернівецького МУЮ надав відзив, в якому проти позову заперечив з тих підстав, що передбачених законодавством підстав для звільнення з-під арешту коштів ОКП "Буковина-Фарм" немає, оскільки арешт накладено у виконавчому провадженні про стягнення з останнього заборгованості на користь ДАК "Ліки України", окрім того, на примусовому виконанні у Першотравневому ВДВС перебуває 8 виконавчих проваджень про стягнення з відповідача 977659,39 грн., по яких проводяться виконавчі дії.

У судовому засіданні 16.04.2015 р. представники позивача і відповідача просили задовольнити позов комунального підприємства Сумської обласної ради "Суми-Фарм", визнати право власності позивача на кошти в сумі 50000 грн. та зняти з них накладений Першотравневим ВДВС арешт.

Представник третьої особи в судовому засіданні 16.04.2015 р. проти задоволення позову заперечував, пояснив, що всі процесуальні дії держвиконавця по виконанню зведеного виконавчого провадження зі стягнення коштів з відповідача, в тому числі накладення арешту на грошові кошти, відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, тому у позові належить відмовити.

У судовому засіданні 16.04.2015 р. судом заслухано пояснення учасників судового процесу, досліджено наявні у справі докази та оголошено перерву до 11-00 год. 30.04.2015 р.

22.04.2015 р. від ОКП "Буковина-Фарм" надійшов лист про долучення до матеріалів справи оригіналу банківської виписки по рахунку позивача № 3338 у філії АТ "Укрексімбанк" м. Чернівці за період з 01.01.2015 р. по 28.02.2015 р.

У судове засідання 30.04.2015 р. представники сторін і третьої особи не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Однак це не перешкоджає розгляду справи, оскільки всіх учасників судового процесу належним чином повідомлено про місце, дату і час розгляду справи в засіданні 30.04.2015 р., що підтверджується підписами їх представників у протоколі судового засідання від 16.04.2015 р. Усні пояснення представники надали суду в засіданні 16.04.2015 р., а наявних у матеріалах справи документів достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін і третьої особи, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

27 січня 2015 року комунальне підприємство Сумської обласної ради "Суми-Фарм" платіжним дорученням № 227 перерахувало обласному комунальному підприємству "Буковина-Фарм" грошові кошти в сумі 50000,00 грн. з призначенням платежу за наркотичні лікарські засоби згідно рахунку б/н від 2015 року (а.с. 12). Дані кошти були зараховані на р/рахунок відповідача № 3338 у філії АТ "Укрексімбанк" м. Чернівці, що підтверджується банківською випискою за період з 01.01.2015 р. по 28.02.2015 р. (а.с. 54, 64).

Листом № 45 від 28.01.2015 р. позивач звернувся до відповідача з проханням повернути помилково сплачений згідно платіжного доручення № 227 від 27.01.2015 р. платіж на суму 50000 грн. (а.с. 13), на що відповідач, визнаючи помилковість перерахування коштів, листом від 50 від 07.02.2015 р. повідомив про неможливість їх повернення в зв'язку з тим, що рахунок арештовано Першотравневим ВДВС і останній відмовив у задоволенні прохання про надання дозволу на повернення коштів (а.с. 14-16).

Відмовлено Першотравневим відділом ДВС Чернівецького МУЮ у знятті арешту з рахунку й на лист-звернення КП СОР "Суми-Фарм" (а.с. 17-19).

З доданих до відзиву Першотравневого ВДВС документів вбачається, що на час перерахування позивачем коштів у сумі 50000 грн. стосовно відповідача здійснювалося виконавче провадження № 45229460 з примусового стягнення боргу на користь ДАК "Ліки України", в межах якого було накладено арешт на кошти ОКП "Буковина-Фарм" у банківських установах, в тому числі на р/р 3338 у філії АТ "Укрексімбанк" у м. Чернівці (а.с. 29-41).

Як пояснив у судовому засіданні 16.04.2015 р. представник третьої особи, на даний час виконавче провадження не закінчене, арешт не скасовано, коштів на рахунку боржника недостатньо для проведення розрахунків з кредиторами.

У відповідності до статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статті 179, 181 ЦК дають визначення речі, нерухомих та рухомих речей: річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У статті 184 Цивільного кодексу України надано характеристику речей, визначених індивідуальними або родовими ознаками.

Так, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

За статтею 192 ЦК гроші (грошові кошти) - це законний платіжний засіб, обов'язковий до приймання за номінальною вартістю на всій території України, яким є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині 6 ст. 139 Господарського кодексу України кошти в складі майна суб'єкта господарювання визначено як гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Функції грошей виконують монети та банкноти (об'єкти речових прав) і так звані безготівкові гроші (об'єкти зобов'язальних прав вимоги). У цивільному праві гроші належать до родових, замінних речей. Так, загибель грошових знаків у боржника не звільняє його від обов'язку сплатити кредитору належну грошову суму. Боржник має право погасити грошима майновий борг, якщо інше не встановлено законом чи договором. Гроші не можуть бути витребувані від добросовісного набувача, навіть якщо вони були вкрадені у власника чи загублені ним.

Гроші, що обертаються у готівковій формі, є об'єктом речових прав, яким властиві ознаки родових і подільних речей. Родовий характер грошей полягає в тому, що розмір грошової суми визначається у цивільному обороті не кількістю грошових знаків, а сумою виражених у цих знаках грошових одиниць (їх номінал). Разом з тим окрема монета чи купюра є неподільною річчю. Крім того, що грошова одиниця Україна - гривня, є законним платіжним засобом, вона може бути предметом виконання різних цивільних правочинів (при наданні гарантії, договір позики, кредитний договір, договір банківського вкладу, договір банківського рахунку та інші). Гроші можуть виступати у якості додаткового доходу (отримання дивідендів по акціях, відсотків по грошових вкладах, облігаціях) або як компенсація (відшкодування) заподіяної шкоди.

Безготівкові гроші формуються у вигляді записів на відповідних видах банківських рахунків. Передавши гроші в банк для проведення платежу на користь особи (кредитора), у платника припиняється право власності на них, але одночасно - на його заміну, він набуває майнове право вимоги до кредитора, який у цьому випадку виступатиме боржником, в межах переданої грошової суми. Тобто, власник рахунку (кредитор), який має право вимоги до банку (боржника), де обліковані грошові кошти у безготівковій формі, під час розрахунку з контрагентом відступає своє право вимоги до банку в межах суми платежу. Таким чином, грошові кошти, обіг яких здійснюється у безготівковій формі, є правам вимоги, що виникають в межах договірних правовідносин, а тому не є об'єктами речових прав.

Статтею 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК).

Відповідно до статті 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, у спірному випадку відповідач не лише не оспорює, а прямо визнає право власності позивача на кошти в сумі 50000 грн., помилково перераховані останнім 27.01.2015 р. згідно з платіжним дорученням № 227. Про втрату документа, який засвідчує право власності позивача на вказані кошти, в даному випадку не може йтися, оскільки щодо безготівкових коштів знаходження коштів на рахунку особи в банківський установі презюмує право власності останньої на ці кошти до моменту, коли інше не буде встановлено в передбаченому порядку.

В Інформаційному листі від 20.04.2015 р. № 01-06/631/15 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" Вищий господарський суд України звернув увагу господарських судів на правову позицію Верховного Суду України у спорах, що виникають, зокрема, з питань захисту права власності, а саме: за змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права

В даному випадку позивач і відповідач не перебувають у зобов'язальних відносинах, оскільки кошти в розмірі 5000 грн., як встановлено в судовому засіданні, перераховані відповідачеві помилково, без достатньої правової підстави.

Окрім того, кошти, які позивач помилково перерахував відповідачеві, виступають не як об'єкт речових прав, якому властиві ознаки родових і подільних речей, а як засіб платежу.

У зв'язку з цим та враховуючи родовий характер грошових коштів як рухомої речі, а також те, що річ, яка має лише родові ознаки, є замінною, право власника грошей має бути захищене за допомогою іншого цивільно-правового засобу захисту, аніж визнання права власності на гроші.

Що ж до витребування грошей (та іменних цінних паперів), то вони відповідно до статей 387-389 ЦК України можуть бути витребувані в усіх випадках, але в порядку, передбаченому для віндикаційного позову, - лише в разі їх індивідуалізації. В усіх інших випадках ці об'єкти можуть бути повернуті за допомогою зобов'язально-правових засобів захисту.

Способи захисту прав і законних інтересів осіб визначаються ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, у яких також зазначається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, кожному виду порушення права чи інтересу повинен кореспондувати певний, визначений законом або договором спосіб захисту такого порушеного права чи інтересу.

У листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" стосовно способу захисту цивільних прав викладено наступні міркування.

Зазначено, що цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Виокремлюють матеріальний і процесуальний аспекти захисту цивільних прав та інтересів.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою.

У даному спорі предметом позову є захист права власності позивача на належні йому кошти в сумі 50000 грн., а підставою позову - обставини, які свідчать про помилковість перерахування цих коштів відповідачеві та їх арешт органом державної виконавчої служби.

Вище наведено неможливість визнання права власності позивача на безготівкові грошові кошти, які є предметом спору. Окрім того, визнання права власності позивача на дані кошти не поновлює його права на володіння, користування і розпорядження саме цими коштами, оскільки вони не можуть бути витребувані у відповідача в порядку 387-389 ЦК України.

Таким чином, задоволення позову у спосіб, обраний позивачем (шляхом визнання права власності на кошти), не призведе до дійсного захисту його права, позаяк реальне повернення йому спірних коштів все одно залежатиме від наступних дій відповідача, який може ці кошти й не повернути.

Відсутні також підстави для задоволення позову в частині вимог про зняття арешту з грошових коштів у розмірі 50000 грн. на банківському рахунку відповідача в Укрексімбанку.

Так, як зазначалося вище, арешт на кошти відповідача на вказаному рахунку накладено Першотравневим ВДВС в межах виконавчого провадження № 45229460.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною 3 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності-суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований (ч. 4 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження").

В усіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження").

У п. 11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" зазначено, що господарським судам підвідомчі на загальних підставах справи зі спорів, пов'язані з визнанням права на майно, на яке накладено арешт, і про зняття з нього арешту та з розглядом позовів до юридичної особи, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи (статті 60 і 87 Закону України "Про виконавче провадження"), - за умови, коли сторонами у судовому процесі є підприємства чи організації у розумінні статті 1 ГПК.

У п. 9.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" вказано, що у розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу Державної виконавчої служби, пов'язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження".

Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил підвідомчості (стаття 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Однак вище обгрунтовано відсутність підстав ля задоволення позовних вимог про визнання права власності позивача на кошти в розмірі 50000 грн., відповідно не підлягають задоволенню вимоги про зняття накладеного Першотравневим ВДВС арешту на ці кошти.

Підсумовуючи, суд зазначає, що за результатами розгляду справи він дійшов висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого права, ані відповідач, ані третя особа не вчинили неправомірних дій, які порушують права позивача, перерахування коштів у розмірі 50000,00 грн. відповідачеві відбулося внаслідок помилкових дій позивача і, враховуючи специфіку грошових коштів як об'єкта цивільних прав, захистити в даному випадку права позивача можливо шляхом звернення з позовом про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави у відповідності до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Однак, встановивши, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, суд, тим не менше, не може задовольнити позов, застосувавши правильний спосіб захисту права, оскільки зв'язаний предметом і підставами позову (ст.ст. 22, 83 ГПК України).

За таких обставин у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі, судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 12, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

Суддя Т.І.Ковальчук