ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № 915/2046/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Гончарука П.А.(доповідач),

Суддів Кондратової І.Д.,

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Миколаївської області від 22 січня 2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 26 лютого 2015 року у справі № 915/2046/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" про стягнення 45 080 716,39 грн.,

Встановив:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 28 грудня 2012 року №13/2533-ТЕ-22 у сумі 35 499 910,88 грн., 4 068 811,39 грн. пені, 1 213 264,51 грн. 3% річних та 5 891 683,44 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22 січня 2015 року у справі №915/2046/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26 лютого 2015 року, відмовлено у задоволені позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також на неповне дослідження усіх істотних обставин справи, просить постановлені у справі судові рішення скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору від 28 грудня 2012 року №13/2533-ТЕ-22 про купівлю-продаж природного газу (а.с. 21-28) національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" протягом січня-грудня 2013 року за актами приймання передачі (а.с.30-50) поставлено обласному комунальному підприємству "Миколаївоблтеплоенерго" природний газ на загальну суму 90 130 440,42 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу, оплата за природний газ, з урахуванням вартості транспортування територією України, проводиться покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно доданих до позовної заяви розрахунків, відповідачем в період з січня 2013 року по травень 2014 року було перераховано позивачу 54 630 529,54 грн. (а.с.52-58).

Також судами встановлено, що 3 жовтня 2014 року, між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Миколаївській області, Департаментом фінансів Миколаївської обласної державної адміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Миколаївської обласної державної адміністрації, Департаментом фінансів Миколаївської міської ради, Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, обласним комунальним підприємством "Миколаївоблтеплоенерго", національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" був укладений договір №594/30 (а.с. 81-84), п. 2-8 якого був встановлений порядок проведення його учасниками взаєморозрахунків спрямованих на погашення державою різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню і, з якого вбачається, що після отримання державної субвенції відповідач має перерахувати на рахунок позивача грошові кошти в сумі 35 499 910,88 грн. (з ПДВ) для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором №13/2533-ТЕ-22 за 2013 рік, що і було виконано відповідно до платіжного доручення від 10 жовтня 2014 року №1241.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку стосовно того, що відповідач на час звернення позивача до суду не мав заборгованості за поставлений за договором №13/2533-ТЕ-22 природний газ, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Висновки судів попередніх інстанцій стосовно безпідставності позовних вимог про стягнення з відповідача 4 068 811,39 грн. пені, 1 213 264,51 грн. 3% річних та 5 891 683,44 грн. інфляційних втрат також є правомірними у зв'язку із наступним.

Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому відповідальність боржника за неналежне виконання грошового зобов'язання у спосіб стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних, а також пені, передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" за прострочення виконання такого зобов'язання.

Місцевим та апеляційним господарськими судами було встановлено, що в договорі про організацію взаєморозрахунків сторони домовились не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу, отже фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором №13/2533-ТЕ-22 на суму 35 499 910,88 грн.

Таким чином для застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, необхідно, щоб оплата позивачу 35 499 910,88 грн. була здійснена відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і, строки виконання якого відповідачем порушено не було.

З огляду на викладене висновок попередніх судових інстанцій про відмову у задоволенні позові є законним, обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм ст.ст. 526, 530, 550, 617, 625, 629, 631 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України та ст.ст. 42, 22, 43, 83, 84, 11128 Господарського процесуального кодексу України ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні позивачем вказаних положень матеріального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень.

Інші твердження касаційної скарги зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та переоцінка яких, в силу вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, не входить до компетенції касаційної інстанції, при цьому, такі твердження дублюють доводи апеляційної скарги, яким судом другої інстанції була надана відповідна правова оцінка.

З огляду на викладене, постановлені у справі оскаржувані судові рішення слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 22 січня 2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 26 лютого 2015 року у справі №915/2046/14 - без змін.

Головуючий П.А.Гончарук

Судді І.Д.Кондратова

Л.В.Стратієнко