КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2015 р. Справа № 910/21942/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Шлончаку Д.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

третя особа-1: не з'явився;

третя особа-2: не з'явився,

розглянувши матеріали апеляційної скарги:

товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ЛІЗИНГ»

на рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014

у справі № 910/21942/14 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ЛІЗИНГ»

до товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ

ФОНД»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) приватний нотаріус Київського міського округу Голубнича Ольга Василівна;

2) Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої

служби Головного управління юстиції у Тернопільській області,

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

та про його скасування,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/21942/14 у задоволенні позову ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» відмовлено повністю, а також скасовані заходи до забезпечення позову, вжиті ухвалою місцевого суду від 13.10.2014.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з якою просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/21942/14 та прийняти нове, яким задовольнити позов ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте із порушенням норм матеріального права та процесуального права, а також, як стверджує позивач, місцевим судом неповно з'ясовані обставини справи, а висновки не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2015 у справі № 910/21942/14 прийнято апеляційну скаргу ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін.

Представники учасників даного судового процесу в жодне судове засідання не з'явилися. Сторони та треті особи у справі про наявність поважних причин неявки їх представників колегію суддів не повідомили, хоча про дату, час і місце були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення поштового зв'язку про вручення поштових відправлень суду.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що учасники даного судового процесу повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, а отже наявні підстави щодо можливості розгляду справи за відсутності їх представників.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як слідує з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 05 травня 2014 року між ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД», як лізингодавцем, та ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ», як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу № 2818/05/14-В (далі - Договір). Загальні умови Договору викладені сторонами у додатку № 3 до Договору (далі - Додаток № 3).

За умовами Договору лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно, найменування і характеристики якого вказані у Специфікації (додаток № 2 до Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до Договору, далі - графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов Договору (п. 1.1. Додатку № 3).

Предметом лізингу є бувший у використанні автобус ПАЗ 4234, детальний опис згідно специфікації - додаток № 2 до Договору, 2012 року випуску, шасі № Х1М4234Т0С0001531, двигун Д2459Е2726108, реєстраційний № АА7640КК загальною вартістю 237456,86 грн (далі - предмет лізингу) (п. 3 Договору).

Відповідно до п. 2.4 Додатку № 3, всі лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 графіка платежів.

Датою здійснення лізингового платежу вважається дата фактичного надходження коштів на банківський рахунок лізингодавця. Якщо в період між датою лізингового платежу, згідно Графіка платежів, і датою надходження суми лізингового платежу, числове значення курсу, застосованого згідно п. 2.6. Загальних умов збільшиться більш ніж на 1 відсоток, лізингодавець має право вимагати пропорційну доплату такої суми. Доплачена сума враховується як комісія лізингодавця (п. 2.7 Додатку № 3).

Згідно з п. 2.9 Додатку № 3 при надходженні коштів (лізингових платежів) від лізингоодержувача, сторони погодили наступну черговість виконання лізингоодержувачєм своїх грошових зобов'язань за Договором: оплата сум штрафних санкцій (штраф, пеня), які підлягають сплаті за порушення зобов'язань за Договором; оплата сум компенсації витрат, понесених лізингодавцем та не відшкодованих лізингоодержувачєм; оплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди лізингодавця; оплата простроченої заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмету лізингу; оплата поточної заборгованості з нарахованої винагороди лізингодавця; оплата поточної заборгованості з нарахованого лізингового платежу, відшкодовує вартість Предмета лізингу.

Відповідно до п. 3.4 Додатку № 3 приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі Предмета лізингу. Одночасно з актом прийому-передачі Предмета лізингу, лізингоодєржувачу передаються реєстраційна, технічна документація, документи по страхуванню, а також оформляється весь необхідний для цілей бухгалтерського і податкового обліку комплект документів (видаткова накладна, податкова накладна).

Пунктом 7.3 Додатку № 3 передбачено, що лізингодавець має право на свій розсуд стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безсуперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадках, передбачених чинним законодавством) та/або в судовому порядку, визначеному чинним законодавством України.

Дія Договору припиняється повним виконанням сторонами його умов, а також в інших випадках, передбачених Договором та чинним законодавством (п. 11.1 Додатку № 3).

Згідно з п. 11.2.1 Додатку № 3 лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір (відмовитися від цього договору) та вилучити предмет лізингу у випадках, коли лізингоодержувач: не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або загальними умовами.

Як визначено п. 11.3 Додатку № 3, у разі виникнення будь-якого з підстав, передбачених п.п. 11.2.1-11.2.8 цих загальних умов, лізингодавець направляє лізингоодержувачу повідомлення з вимогою усунути існуючі порушення або достроково викупити предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу, розраховану відповідно до ст. 8 Додатку № 3.

У разі, якщо протягом 20 календарних днів від дати направлення лізингоодержувачу повідомлення згідно п. 11.3. Додатку № 3, лізингоодержувач не усуне визначені в повідомленні порушення або не викупить предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу згідно п. 8.5. Додатку № 3, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоотримувача цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від Договору (його розірвання) і поверненні предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю. Лізингоодержувач зобов'язаний за свій кошт, протягом терміну, передбаченого в повідомленні, повернути предмет лізингу лізингодавцеві за адресою, вказаною в повідомленні. При цьому, у разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмета лізингу лізингодавцеві, останній має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання/знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду) з покладанням на лізингоодержувача понесених витрат (п. 11.4 Додатку № 3).

Так, відповідно до статей 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з порушенням ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» свого грошового зобов'язання за Договором, 08 серпня 2014 року ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД» надіслало на адресу позивача лист-вимогу від 31.07.2014 вих. № 336-УПК (а.с. 48-50) на суму 33677,94 грн, в якому зазначено, що сума заборгованості ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» станом на 31 липня 2014 року становить 28715,96 грн (чергові платежі 07 червня 2014 року та 07 липня 2014 року), а також позивач був попереджений лізингодавцем про те, що якщо протягом 20 днів з дати направлення цієї вимоги, не буде сплачено заборгованість або не здійснено викуп, то відповідач буде змушений відмовитися від Договору. Вказаний лист був направлений відповідачем позивачеві 08 серпня 2014 року на адресу, вказану у Договорі, а саме: 48271, Тернопільська обл., с. Васильківці, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 08.08.2014 № 0953 (а.с. 51).

Також місцевим судом вірно встановлено, що враховуючи невиконання лізингоодержувачем вимог лізингодавця, викладених у листі від 31.07.2014 вих. № 336-УПК, відповідачем направлено позивачеві лист-повідомлення від 02.09.2014 № 504-УПК (а.с. 52-53) про відмову (розірвання) від Договору. Згідно з листом від 02.09.2014 № 504-УПК відповідач вимагав від позивача повернути предмет лізингу протягом 7 днів з моменту направлення даного повідомлення, а також надати документи та приналежності відповідно до акту приймання-передачі. При цьому, як зазначив відповідач у вказаному листі, у разі невиконання лізингоодержувачем вимог лізингодавця, останній має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання/знаходження без будь-яких дозволів лізингоодержувача (в тому числі, але не виключно, в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса). Лист від 02.09.2014 № 504-УПК направлено позивачеві 03 вересня 2014 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 03.09.2014 № 2789 (а.с. 54).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у зв'язку із невиконанням ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» вимог ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД», викладених в листах останнього, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голубничої О.В. із заявою від 12.09.2014 № б/н про вчинення виконавчого напису на повернення від позивача відповідачеві предмета лізингу.

15 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. вчинено виконавчий напис № 1583 про повернення ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД» предмета лізингу, що передане в користування на підставі Договору за невиплачені лізингові платежі за період з 07 червня 2014 року по 12 вересня 2014 року у розмірі 59038,01 грн.

Спір між сторонами у даній справі виник у зв'язка із тим, що, на думку позивача, виконавчий напис від 15.09.2014 № 1583 вчинено приватним нотаріусом із порушенням норм чинного законодавства України, а тому вказаний документ підлягає визнанню судом таким, що не підлягає виконанню.

Так, позивач, в обґрунтування позову посилається на припис п. 2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), яким передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Тобто, з урахуванням наведеної норми права, позивач оскаржує виконавчий напис від 15.09.2014 № 1583 у зв'язку із тим, що станом на момент звернення до господарського суду, він не отримував від відповідача жодних письмових повідомлень або вимог щодо усунення порушень умов Договору, а відтак відповідач не міг надати нотаріусу докази надсилання вказаних документів.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що виконавчий напис від 15.09.2014 № 1583 підлягає визнанню судом таким, що не підлягає виконанню у зв'язку із наступними обставинами: оскаржуваний документ не містить даних щодо предмета, який підлягає витребуванню; позивач не отримував від відповідача рахунків на оплату лізингових платежів, тому останній не міг надати такі документи нотаріусу; строк повернення предмета лізингу не настав.

За результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, та виходячи з викладених вище обставин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Порядок вчинення виконавчих написів регулюється Законом України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Статтею 87 «Про нотаріат» та п. 1.1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок) передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік), і при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у цьому переліку (п.п.3.2 та 3.5 Порядку).

Відповідачем були додержані всі перелічені вище вимоги: подані нотаріусу необхідні документи, які підтверджують безспірну заборгованість боржника та право вимоги стягувача (а.с. 33-62).

Позивачем, в обґрунтування своїх доводів, не надано суду жодного доказу щодо відсутності у нього перед відповідачем боргу за Договором станом на 15 вересня 2014 року по сумі, яка зазначена у виконавчому написі (несплачені лізингові платежі за період з 07 червня 2014 року по 12 вересня 2014 року у розмірі 59038,01 грн.).

Крім того, щодо доводів, викладених у позові і апеляційній скарзі колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд першої інстанції вірно відхилив посилання позивача на підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 Порядку, оскільки вказана норма регламентує умови вчинення нотаріусом виконавчого напису у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору, який не має жодного відношення до відносин, що виникають в результаті укладення договору фінансовго лізингу.

Також доводи позивача щодо неотримання ним вимог лізингодавця підтверджує лише порушення умов договору самим лізингоодержувачем, оскільки у п. 3.6 Додатку № 3 визначено, що всі повідомлення, вимоги або інша кореспонденція направляються стороні поштою рекомендованим або цінним листом або кур'єрською доставкою з повідомленням про вручення. У разі, якщо лізингоодержувач змінить місцезнаходження/місцепроживання та/або фактичну адресу (які вказані в п. 2 Договору), всі повідомлення і інша кореспонденція, направлена лізингодавцем на адресу лізингоодержувача, зазначену у цьому Договорі, вважаються належним чином відправленими лізингодавцем та отриманими лізингоодержувачем. При цьому достатнім доказом направлення сторонами одна одній повідомлень, вимог та іншої кореспонденції є поштова квитанція (касовий чек) про направлення рекомендованого листа чи повідомлення про вручення (у разі направлення кур'єром).

Жодних належних доказів, що позивач повідомляв відповідача про зміну адреси, чи вказував іншу свою адресу для направлення кореспонденції тощо, суду надано не було, а відтак здійснення відправлення за адресою позивача зазначеною в договорі (48257, Тернопільська обл., Гусятинський р-н, с. Васильківці) є достатнім доказом направлення іншій стороні повідомлення за договором.

Доводи апелянта про те, що згідно викладених у виконавчому написі характеристик предмета лізингу неможливо повністю визначити предмет лізингу є його суб'єктивною думкою, оскільки у виконавчому написі визначено майно у відношенні якого вчинено напис, таким є Автобус ПАЗ 4234, 2012 року випуску: шасі № Х1М4234Т0С0001531, двигун № Д2459Е2726108, реєстраційний № АА7640КК, вартістю 237456,86 грн, що є предметом Договору фінансового лізингу 05.05.2014 № 2818/05/14-В, наведений опис дозволяє ідентифікувати зазначене майно, і в будь-якому випадку посилання скаржника не тягнуть за собою визначеного законом наслідку щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за умовами п. 11.4 Додатку № 3, строк повернення предмета лізингу є таким, що настав.

Таким чином, доводи позивача викладені ним у позовній заяві та апеляційній скарзі щодо наявності підстав для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, спростовуються матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для вчинення спірного виконавчого напису були надані всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості боржника за прострочення виконання позивачем зобов'язання за Договором і встановлюють прострочення виконання зобов'язання, тоді як позивачем не доведено необґрунтованість виконавчого напису нотаріуса.

При цьому, спори про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК України. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства (абз. 2, 3 п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам»).

Таким чином, господарські суди не перевіряють правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт підлягають окремому оскарженню до суду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні»).

На позивача покладений обов'язок довести суду, що була відсутня правова підстава для вчинення виконавчого напису, тобто факт відсутності порушеного права відповідача та відсутність підстав для захисту відповідного права шляхом повернення предмета лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса. Однак, такі обставини позивачем суду не доведені.

Отже, обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 ГПК України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/21942/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Також колегія суддів зазначає, що оскільки позовні вимоги ТОВ «МРІЯ-ЛІЗИНГ» не підлягають задоволенню, суд першої інстанції правомірно скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду міста Києва від 13.10.2014.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ЛІЗИНГ» на рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/21942/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі № 910/21942/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/21942/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань