ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р. Справа № 922/1110/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя

Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

позивача - Єфременко О.О. за довіреністю від 18.04.2014р. №14-88,

відповідача - Сивак А.Ю. за довіреністю від 30.12.201р. №24,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, (вх. 2087 Х/2), на рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. у справі № 922/1110/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5", с. Подвірки

про стягнення 1628128,31 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. (суддя Суслова В.В.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 188361,39 грн. 3 % річних, 1351735,48 грн. інфляційних втрат та 30801,94 грн. судового збору; у стягненні пені у розмірі 86089,57 грн. та 3% річних у розмірі 1941,87 грн. - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивач безпідставно включив у розрахунок 13.10.2014р. - день сплати заборгованості, тому частково задовольнив вимоги 3%річних; інфляційні втрати позивач визначив вірно, тому вони підлягають стягненню; в частині стягнення пені суд відмови, посилаючись на те, що нарахування пені під час дії мораторію не здійснюється.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. у справі №922/1110/15 скасувати в частині відмови в стягненні 86089,57грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 86089,57 грн., в стягненні яких було відмовлено, в іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. у справі №922/1110/15 залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що суд не повинен був застосовувати положення ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки зобов'язання відповідача перед позивачем по оплаті поставлених в 2013 році обсягів природного мають поточний характер, позивач - є поточним кредитором, тому стягнення пені є законним.

Розпорядженням секретаря другої судової палати від 13.05.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Здоровко Л.М. та судді Шутенко І.А. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Плахова О.В., судді Білоусової Я.О., судді Пуль О.А.

У судовому засіданні 16.03.2015р. представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення місцевого господарського суду - скасувати в частині відмови у стягненні пені. Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" укладено договір № 13/3040-БО-32 купівлі продажу природного газу.

Згідно з п. 1.1 договору продавець (ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") зобов'язується передати у власність покупцю (ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" ) у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, газ що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 30870,00 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скраплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригінала акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до акту приймання - передачі природного газу від 31.08.2013р. на суму 449676,53 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 28282752,31 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 24972919,75 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 21947453,09 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 12185777,90 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 1114154,90 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 442864,92 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 18354,14 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.09.2013р. на суму 426733,85 грн., акту приймання - передачі природного газу від 31.10.2013р. на суму 12884609,09 грн., акту приймання - передачі природного газу від 30.11.2013р. на суму 17372197,30 грн., акту приймання - передачі природного газу від 31.12.2013р. на суму 23626371,86 грн. позивачем передано, а відповідачем отримано в період з січня 2013 року по грудень 2013 року природний газ на суму 143723865,64 грн. на виконання вимог договору.

Згідно з п. 6.1 договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2 договору, зокрема, передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вважаючи свої права порушеними у зв'язку тим, що відповідач не виконував в строк умови договору, звернувся до господарського суду першої інстанції з позовною заявою про стягнення пені, 3% річних втрат від інфляційних процесів.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. частково задоволено вищезазначений позов з підстав, зазначених вище.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а висновки місцевого господарського суду є обґрунтованими та законними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в порушення умов договору №13/3040-БО-32 від 28.12.2012р., не здійснив оплату за спожитий природній газ у встановлені строки. Остаточний розрахунок за поставлений газ відповідачем був здійснений лише 13.10.2014р.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позивач з метою захисту свого майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваних ним грошових коштів, належних до сплати кредиторові, правомірно просить стягнути з відповідача три відсотки річних.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині 188361,39 грн. 3% річних та відмови у задоволенні в частині стягнення 3% річних у сумі 1941,87 грн.

А також, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Харківської області щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 1351735,48 грн. з огляду на наступне.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми.

Колегія суддів погоджується з розрахунками інфляційних втрат господарського суду першої інстанції, тому розрахунок інфляції позивача є правомірним та обґрунтованим.

Щодо стягнення пені у сумі 86089,57 грн. за неналежне виконання відповідачем зобов'язань, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції з огляду на наступне.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002р. було порушено провадження у справі № Б-23/75-02 про банкрутство ДП "Харківська ТЕЦ-5" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

23.09.2014р. ухвалою господарського суду Харківської області по справі № Б-23/75-02 за клопотанням ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" продовжено термін проведення підготовчого засідання до 01.01.2016р. та відкладено розгляд справи на 09.02.2016р.

Статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частина четверта статті 12 вказаного Закону встановлює, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходів, спрямованих на забезпечення їх виконання.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, вказана норма визначає конкретний проміжок часу, протягом якого не нараховуються штрафи і пеня, та цей проміжок часу лише відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів і ніяк не пов'язаний з поняттям мораторію.

За змістом зазначеної норми боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, встановлених спеціальними нормами законодавства.

Вказана правова позицію підтримується, також, Вищім господарським судом України, зокрема вона відображена в постанові від 30 січня 2013 року по справі № 5023/2765/12.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 12 березня 2013 року у справі № 3-71 гс 12 (номер ЄДРСР 30288872).

Таким чином, враховуючи наведені вище положення законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення пені за неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення у даній справі, у зв'язку з чим рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. у справі № 922/1110/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015р. у справі № 922/1110/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 15.05.2015р.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль