ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2015 року Справа № 904/512/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Малик С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Зінченко Є.В., довіреність б/н від 16.02.2015, представник;

від відповідача: Деркач В.А., довіреність № 24-5-02 від 26.12.2014, представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2015 по справі № 904/512/15 (суддя Петрова В.І.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Донснабтехсервіс», м. Красний Лиман, Донецької області

до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод», м. Дніпропетровськ

про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором підряду, -

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2015 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/512/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Донснабтехсервіс» задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 7477,67 грн., 3% річних у розмірі 17101,74 грн., інфляційні втрати у розмірі 177245,22 грн. та 4036,49 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми пені за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання (невиконання рішення господарського суду Донецької області від 05.06.2014 по справі № 905/1993/14), а також часткового задоволення позовної заяви (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а. с. 51-52)) про стягнення сум передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (3 % річних та індексу інфляції).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2015 по даній справі Товариству з обмеженою відповідальністю «Донснабтехсервіс» повернуто суму надмірно сплаченого судового збору з Державного бюджету України в розмірі 1284,59 грн., сплаченого відповідно до платіжного доручення № 3730 від 20.01.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 904/512/15.

20.03.2015 відповідач звернувся з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2015 по даній справі і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована не повним з'ясуванням місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вважає, передчасним висновок суду про наявність підстав для задоволення позову в частині суми пені, оскільки позивач звертаючись до суду з позовом не врахував строк позовної давності передбачений ст. 258 ЦК України стосовно нарахування пені (один рік з дня виникнення зобов'язання).

Крім того, апелянт вважає, що позивачем безпідставно заявлено вимогу про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат за договором підряду, оскільки таке право визначено спеціальною нормою ч. 3 ст. 692 ЦК України, яка поширює свою дію лише на правовідносини, до яких згідно з чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.03.2015, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.04.2015.

21.04.2015 у судовому засіданні представник відповідача (скаржник) вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні у повному обсязі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2015 по даній справі залишити без змін.

21.04.2015 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення за наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області від 05.06.2014, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 по справі № 905/1993/14 за позовом ТОВ «Донснабтехсервіс», м. Красний Лиман, Донецької області, до відповідача-1: ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод», м. Дніпропетровськ, до відповідача-2: ТОВ «Торговий дім Еверест», м. Краматорськ, Донецької області, про стягнення 934702,39 грн., та за позовом: ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод», м. Дніпропетровськ, до відповідача-1: ТОВ «Донснабтехсервис», м. Красний Лиман, Донецької області, до відповідача-2: ТОВ «Торговий дім Еверест», м. Краматорськ, Донецької області, про визнання договору поруки від 18.04.2014 недійсним, встановлено, що 18.04.2013 між ТОВ «Донснабтехсервис» (далі - позивач, підрядник) та ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод» (далі - відповідач, замовник) укладено договір підряду № 560130904, за умовами якого позивач зобов'язався виконати роботи з капітального ремонту верстатів РМЦ (капітальний ремонт з модернізацією системи ЧПУ токарно-гвинторізного верстату РМЦ моделі 16К30Ф325 № 44, інв. № 10422447; капітальний ремонт з модернізацією системи ЧПУ роботизованого комплексу моделі 1620ФР332 № 108 в комплекті з транспортером РМЦ, інв. № 10422494), а відповідач - оплатити дані роботи. Позивачем були виконані роботи на загальну суму 845000,00 грн. з ПДВ, однак відповідач не здійснив оплату вартості робіт.

Крім того, даним рішенням встановлено, що 18.04.2013 між ТОВ «Донснабтехсервис» (кредитор) та ТОВ «Торговий дім Еверест» (поручитель) укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався перед кредитором за виконання ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод» своїх зобов'язань, що випливають з основного договору підряду № 560130904 від 18.04.2013, укладеного між ТОВ «Донснабтехсервис» та ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод» і додаткових угод до нього. Судом встановлено, що за умовами даного договору поручитель зобов'язався нести відповідальність перед кредитором у розмірі не більше 1000,00 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 05.06.2014 по справі № 905/1993/14 позовні вимоги ТОВ «Донснабтехсервис» задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод» на користь ТОВ «Донснабтехсервис» заборгованість за договором підряду № 560130904 від 18.04.2013 у сумі 844 000,00 грн., пеню у сумі 25037,13 грн., 3 % річних у сумі 10140,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 53235,00 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 18648,24 грн., в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з ТОВ «Торговий дім Еверест» та ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод» на користь ТОВ«Донснабтехсервис» заборгованість за договором підряду № 560130904 від 18.04.2013 у сумі 1000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 20,00 грн. солідарно. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод» до ТОВ «Донснабтехсервис» та до ТОВ «Торговий дім Еверест» про визнання договору поруки від 18.04.2014 недійсним відмовлено (а. с. 20-28).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки відповідач лише 28.01.2015 частково сплатив заборгованість, тобто неналежно виконав своє зобов'язання стосовно погашення заборгованості, яку встановлено рішенням господарського суду Донецької області від 05.06.2014 по справі № 905/1993/14, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню на підставі п. 5.2. договору, а також 3 % річних та інфляційні на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, які нараховані на основний борг за період прострочення оплати.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 598 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі у вигляді обов'язку сплатити неустойку.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно п. 5.2. договору, за порушення термінів оплати робіт замовник сплачує підряднику пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несвоєчасно сплаченої суми.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, про правильний розрахунок позивачем пені за період з 27.05.2014 по 29.06.2014 (34 дні) від суми простроченої заборгованості у сумі 7477,67 грн.

Доводи апелянта про передчасність висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову в частині суми пені, оскільки позивач звертаючись до суду з позовом не врахував строк позовної давності передбачений ст. 258 ЦК України, колегією суддів відхиляється, з огляду на наступне.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки пеня стягнута за рішенням господарського суду Донецької області від 05.06.2014 по справі № 905/1993/14 за період з 31.12.2013 по 26.05.2014 (147 днів), то пеня нарахована за невиконання грошового зобов'язання по даній справі в сумі 7477,67 грн. за період з 27.05.2014 по 29.06.2014 (34 дні) правомірно стягнута місцевим господарським судом (в межах одного року до дня пред'явлення позову та з урахуванням шестимісячного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України).

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 03.09.2014 по справі № 6-100 цс 14).

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 04.07.2011 по справі № 13/210/10; від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що розрахунок 3 % річних слід здійснювати без урахування дня часткової оплати заборгованості (28.01.2015) починаючи з 27.05.2014 по 27.01.2015 на суму 845000,00 грн., а також з 29.01.2015 по 19.02.2015 на суму 9139,56 грн. (після часткової оплати), а тому правильним на думку колегії суддів є рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми 3 % річних за загальний період з 27.05.2014 по 19.02.2015 у розмірі 17101,74 грн.

Також, колегія суддів погоджується з сумою інфляційних втрат, яка належить до стягнення з відповідача на користь позивача за період з травня 2014 по січень 2015 року, та становить суму 177245,22 грн.

За викладених обставин, господарський суд правомірно дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача 7477,67 грн. - пені, 17101,74 грн. - 3% річних, 177245,22 грн. - інфляційних втрат, а в решті позову відмовив.

Доводи апелянта стосовно сплати ним 100000,00 грн. за платіжним дорученням від 22.09.2014 № 9100, в рахунок оплати основної заборгованості за договором № 560130904 від 18.04.2013 та неправомірності дій державної виконавчої служби, якою вказані кошти віднесено в рахунок оплати виконавчого збору за виконавчим провадженням та часткового погашення заборгованості в сумі 90860,44 грн. за судовим рішенням, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Згідно ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідачем на виконання рішення перераховано на рахунок ВДВС 100000,00 грн. за платіжним дорученням від 22.09.2014 № 9100.

З вищевказаної суми позивачем отримана сума у розмірі 90860,44 грн. згідно платіжного доручення від 24.09.2014 № 5048, яка віднесена в рахунок погашення фінансових санкцій та судового збору.

Таким чином, основна сума боргу в сумі 845000,00 грн. залишилась непогашеною, а тому колегія суддів вважає правомірним звернення позивача до господарського суду щодо додаткового стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу в розмірі 845000,00 грн.

Інші доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі не спростовують встановлених господарським судом обставин, а тому не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2015 по справі № 904/512/15 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 12.05.2015

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді Л.М. Білецька

Т.А. Верхогляд