ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р.Справа № 922/1421/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства фірма "Антей", м. Харків
до Комунальне підприємство "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", м. Харків Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Харківська міська рада, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - Тимошенко В.І., дов. б/н від 01.03.14 р.;

відповідача - Терещенко Л.С., дов. № 19 від 17.09.14 р.;

третьої особи - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство фірма "Антей", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача - Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" штраф в сумі 54609,59 грн., проценти за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 15,79 грн. та судовий збір в сумі 1827,00 грн., мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань за договором №1890165 від 13.09.12 р.

06.04.15 р. відповідач надав письмовий відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що відповідальність сторони за невиконання обов'язків не наступає, якщо це невиконання або неналежне виконання є наслідком причин, що знаходяться поза контролем виконавчої сторони. Відповідач вважає, що в даному випадку саме дії органів місцевого самоврядування по вилученню інвентаризаційної справи є причиною невиконання обов'язків КП "ХМБТІ" за спірним договором. Крім того, відповідач зазначив, що предметом спірного договору є надання послуг з проведення поточної технічної інвентаризації, виготовленню технічних паспортів та виготовленню витягів на нежитлові приміщення, тому, на думку відповідача, положення ст. 625 ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані. Відповідач також зауважив, що позивачем порушено ст. 258 ЦК України - пропущений строк подачі позову та просив застосувати позовну давність в 1 рік щодо вимоги про стягнення штрафу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.04.15 р., за клопотанням відповідача, до участі у справі було залучено Харківську міську раду, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

12.05.15 р. позивач надав пояснення по справі щодо строку позовної давності, в яких зазначив, що норма ст. 266 Кодексу встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог (стягнення неустойки та інші), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом строку позовної давності щодо основної вимоги. Отже, скорочена позовна давність стосовно неустойки (штрафу, пені) фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за один рік, за умови, якщо не сплив строк позовної давності щодо основної вимоги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.05.15 р., за клопотанням відповідача, строк розгляду справи продовжено по 26.05.15 р., розгляд справи відкладено до 14.05.15 р.

Представник позивача в судовому засіданні 14.05.15 р. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.05.15 р. підтримав свій відзив, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання 14.05.15 р. не з'явився, 13.05.15 р. через канцелярію суду надав письмові пояснення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

13.09.2012 р. між ПП фірма "Антей" (позивач, замовник) та КП "ХМБТІ" (відповідач, виконавець) був укладений договір №1890165 на виконання робіт (а.с. 18)(далі - договір), відповідно до умов якого, позивач доручив, а відповідач взяв на себе зобов'язання, у відповідності до діючих нормативно-правових актів та згідно з умовами договору, з виготовлення технічного паспорту та оформлення "Витягу" із Реєстру прав власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська 79/1, площею 270,5 кв. м.

Відповідно до умов договору (п. 4.2), вартість робіт з виготовлення техпаспорту та "Витягу" на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків вул. Пушкінська, 79/1, загальна сума складає 1348,38 грн.(одна тисяча триста сорок вісім грн. 38 коп.), у тому числі ПДВ (20%) - 224,73 грн. Попередня оплата складає: 674,19 грн., у тому числі ПДВ (20%) - 112,37 грн.

Результатом виконання робіт є виготовлення технічного паспорту та "Витягу" на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська 79 (п. 5.1 договору).

Згідно з п. 6.1 договору, позивач здійснює оплату послуг на поточний рахунок відповідача у вигляді 100% попередньої оплати, протягом 10-ти банківських днів після отримання рахунку-фактури від відповідача.

26.09.2012р., на виконання умов договору, позивачем здійснена попередня оплата за договором в сумі 674,19 грн. Копія платіжного дорученням №199 від 26.09.2012р. направлена КП "ХМБТІ", відповідно до п. 6.2 договору.

Згідно з п. 7.1 договору, відповідач зобов'язався розпочати виконання робіт протягом доби з моменту підписання договору, надання необхідної документації та за умови виконання позивачем п.п. 6.1, 6.2 договору.

З аналізу вищенаведених норм договору виходить, що відповідач був зобов'язаний розпочати виконання робіт протягом доби з моменту внесення позивачем попередньої оплати.

Відповідно до пункту 7.2 договору, відповідач зобов'язався виконати роботи обумовлені п. 1 договору, протягом 30-ти робочих днів, з правом дострокового виконання.

Відповідно до п. 8.1 договору, даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до моменту його остаточного виконання.

Позивач зазначає, що відповідач повинен був виготовити та надати замовлений технічний паспорт та "Витяг" з реєстру прав власності на нерухоме майно позивача не пізніше 30 жовтня 2012 р. (30 робочих днів), але відповідач роботи, які були предметом вищезазначеного договору, взагалі не виконав.

Відповідач наголошує, що 12 жовтня 2012 р. на адресу позивача був направлений лист № 8738 (а.с. 40), в якому останнього було повідомлено про неможливість виконання робіт передбачених спірним договором, у зв'язку з відсутністю інвентаризаційної справи. Того ж дня, тобто, 12 жовтня 2012 р. відповідач направив на адресу Юридичного департаменту Харківської міської ради лист № 8738 (а.с. 41), в якому просив повернути інвентаризаційну справу № 75731 за адресою: вул. Пушкінська, 79/1, оригінал якої згідно запиту № 10619/9-12 від 29.08.12 р. було направлено в Юридичний департамент Харківської міської ради.

Відповідач зазначив, що у зв'язку з невиконанням КП "ХМБТІ" зобов'язань за вищезазначеним договором, позивач в січні 2013 року звернувся з вимогою про повернення грошових коштів. Відповідач, в свою чергу, 18.01.2013 року здійснив повернення отриманих від ППФ "Антей" грошових коштів в сумі 674,19 грн.

Відповідно до п. 10.1 договору, при невиконанні умов договору, винна сторона сплачує іншій стороні штраф в розмірі попередньої оплати, за кожен день прострочення виконання зобов'язань за цим договором.

Позивач вважає, що відповідачем були порушені умови договору, у зв'язку з чим звернувся з позовом про стягнення штрафу в сумі 54609,59 грн. та процентів за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 15,79 грн. до господарського суду Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 ЦК України).

За договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх (ч. 1 ст. 887 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач вважає, що відповідач повинен був виготовити та надати замовлений технічний паспорт та "Витяг" з реєстру прав власності на нерухоме майно позивача не пізніше 30 жовтня 2012 р., тобто протягом 30 робочих днів з моменту підписання договору.

Відповідно до п. 10.1 договору, при невиконанні умов договору, винна сторона сплачує іншій стороні штраф в розмірі попередньої оплати, за кожен день прострочення виконання зобов'язань за цим договором.

Оскільки відповідачем технічний паспорт та "Витяг" з реєстру прав власності на нерухоме майно позивача взагалі не був виготовлений, а попередня плата отримана від ППФ "Антей" в сумі 674,19 грн. була повернута відповідачем 18.01.2013 року, позивач просить стягнути штраф в сумі 54609,59 грн. за період з 30.10.2012 р. по 18.01.2013 р. та проценти за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 15,79 грн. за період з 26.09.2012 р. по 18.01.2012 р.

Відповідач, в свою чергу, просить застосувати наслідки звернення до суду після спливу позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу в сумі 54609,59 грн. та в позові відмовити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності, визнання його пропущеним та відмови у задоволенні позову в частині стягнення штрафу в сумі 54609,59 грн., виходячи з наступного.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Таким чином, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, суб'єкти господарських відносин, при укладенні договору, наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі № 01-06/249 від 15.03.2011.

Як вже було зазначено, відповідно до п. 10.1 договору, при невиконанні умов договору, винна сторона сплачує іншій стороні штраф в розмірі попередньої оплати, за кожен день прострочення виконання зобов'язань за цим договором.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою встановлений в п. 10.1 спірного договору вид забезпечення виконання зобов'язань є договірною неустойкою, а не штрафом, оскільки нараховується за кожен день прострочення виконання негрошового зобов'язання.

В п.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова) роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ЦК України встановлено як загальну, тривалістю у три роки (стаття 257), так і спеціальну позовну давність (стаття 258), скорочену або більш тривалу порівняно із загальною.

Спеціальна позовна давність піддягає застосуванню лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, до вимог про стягнення договірної неустойки встановлюється спеціальна позовна давність, яка згідно зі ст. 258 ЦК України становить один рік.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог (стягнення неустойки та інші), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом строку позовної давності щодо основної вимоги судом відхиляються, виходячи з наступного.

В статті 266 ЦК України, на яку посилається позивач, закріплено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В абз. 3 п. 5.2 Постанови роз'яснено, що господарським судам при застосуванні приписів статті 266 ЦК України слід мати на увазі, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Таким чином, можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги (в даному випадку це сплата штрафу), тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме.

Як вже було зазначено, з аналізу умов п. 6.1 та п. 7.1 договору виходить, що відповідач був зобов'язаний розпочати виконання робіт протягом доби з моменту внесення позивачем попередньої оплати.

Суд наголошує, що оскільки попередня оплата була сплачена позивачем 26.09.12 р., відповідач мав виконати роботи за спірним договором протягом 30-ти робочих днів, тобто, до 08.11.12 р.

Позивач, в свою чергу, нараховує договірну неустойку з 30.10.12 р. по 18.01.13 р.

В п. 4.3 Постанови зазначено, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Таким чином, строк позовної давності щодо стягнення неустойки за останній заявлений позивачем день - 18.01.14 р. сплинув 19.01.15 р. А з даним позовом Приватне підприємство фірма "Антей" звернулось до господарського суду Харківської області 10.03.15 р., тобто після спливу позовної давності щодо вимоги про стягнення договірної неустойки.

В ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Причини пропуску строку позовної давності суду пояснені не були, клопотання про його поновлення позивачем не заявлялось (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності щодо вимоги про стягнення договірної неустойки, суд вважає заяву відповідача про застосування строку позовної давності обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до цього, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині стягнення договірної неустойки в сумі 54609,59 грн. відмовити.

Щодо вимоги про стягнення процентів за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 15,79 грн., суд зазначає наступне.

Пунктом 2 ст. 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

У відповідності з п. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладеним сторонами спірним договором не передбачено сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування чужими грошовими коштами в даному випадку також не встановлено.

В п. 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України); підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України).

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено наявність у відповідача обов'язку сплачувати позивачу проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.05.2015 р.

Суддя Т.В. Інте