ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року Справа № 908/4035/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Гончарука П.А.(доповідач),

Суддів Кондратової І.Д.,

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Маріупольського виробничого підприємства "Азовреле" Українського товариства глухих на рішення господарського суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2015 року у справі №908/4035/14 за позовом Маріупольського виробничого підприємства "Азовреле" Українського товариства глухих до комунального комерційного підприємства "Маріупольтепломережа" про визнання недійсним договору,

Встановив:

У жовтні 2014 року Маріупольське виробниче підприємство "Азовреле" Українського товариства глухих звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до комунального комерційного підприємства "Маріупольтепломережа" про визнання недійсним з моменту укладення договору від 1 жовтня 2005 року №98 в частині додаткової угоди від 13 жовтня 2010 року №2.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року у справі №908/4035/14 відмовлено у задоволенні позову. Рішення обґрунтовано тим, що оспорювана угода укладена відповідно до вимог законодавства, і крім того, позов поданий із пропуском позовної давності.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з тих же підстав. При цьому апеляційний суд зазначив про те, що в основу рішення суду першої інстанції неправильно було покладено одночасно дві підстави для відмови в позові, оскільки необґрунтованість позовних вимог виключає можливість відмови у позові з підстав пропуску позовної давності.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення та дослідження усіх істотних обставин справи, просить постановлені у справі судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши в режимі відеоконференції пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 жовтня 2005 року комунальним комерційним підприємством "Маріупольтепломережа" та Маріупольським виробничим підприємством "Азовреле" Українського товариства глухих укладено договір №98 на відпуск теплової енергії для житлового фонду, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник має постачати теплоносії для житлового фонду, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Енгельса, 42 (гуртожиток) і перебуває на балансі споживача; загальна площа опалення 618 м.кв.

Згідно з п. 4.1 договору оплату за теплову енергію, що отримують абоненти, які мешкають у житлових будинках, споживач здійснює шляхом збору коштів з фізичних осіб з метою їх подальшого перерахування постачальнику не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, протягом 5-ти днів з моменту отримання рахунка за тарифами, встановленими договором. Вартість послуг складає: а) за опалення гуртожитку при розрахунку за приладами обліку при тарифі 93,80 грн./ 1Гкал з ПДВ; б) за гаряче водопостачання житлового фонду при споживанні гарячої води від ЦТП при нормі на 1 людину - 2,01 куб.м. при тарифі 4,46 грн./ куб.м. з ПДВ

На підставі письмової пропозиції відповідача від 16 березня 2010 року №1201/04, відповідно до якої його працівниками під час проведення обстеження приміщень гуртожитку було виявлено, що приміщення загальною площею 119,9 кв.м. передані в оренду суб'єктам господарювання та не використовуються для проживання осіб, 1 жовтня 2009 року сторонами укладено договір №47 на відпуск теплової енергії, згідно дислокації до якого було узгоджено умови теплопостачання до нежитлових приміщень зазначеного гуртожитку загальною площею 119,90 кв.м.

Також місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 13 жовтня 2010 року сторони уклали додаткову угоду №2 до договору від 1 жовтня 2005 року №98, якою у зв'язку із зміною опалювальної площі гуртожитку погодили нову редакцію розділу 4, відповідно до якої: "за отриману теплову енергію споживач здійснює збір коштів з фізичних осіб з метою їх подальшого перерахування постачальнику не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, протягом 5-ти днів з моменту отримання рахунка. Рахунок вручається постачальником під розписку уповноваженій особі або робітнику підприємства споживача. У випадку неотримання рахунка до 20-го числа місяця, наступного за звітним, споживач зобов'язаний самостійно отримати рахунок у постачальника. Вартість послуг: а) за опалення гуртожитку при розрахунку за приладами обліку на опалювальну площу 523,20 кв. м., при тарифі 255,08 грн./Гкал.; б) за гаряче водопостачання житлового фонду при споживанні гарячої води норма на 1 люд.- 2,01 куб.м. при тарифі 12,22 грн./куб.м.".

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору №98 в частині додаткової угоди від 13 жовтня 2010 року №2, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, виходив з того, що договір №98 укладено у формі, встановленій законом, з дотриманням загальних вимог, додержання яких є необхідним для його чинності, жодний з його пунктів не суперечить вимогам чинного законодавства; з моменту укладення додаткової угоди від 13 жовтня 2010 року договір виконувався сторонами, і споживач отримував рахунки на меншу опалювальну площу без жодних зауважень. Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що рішенням господарського суду Донецької області від 14 серпня 2013 року у справі №905/4352/12 в позові Маріупольського виробничого підприємства "Азовреле" Українського товариства глухих про визнання недійсним договору №47 було відмовлено, тобто встановлено факт наявності в приміщенні гуртожитку нежитлових приміщень загальною площею 119,9 кв.м., що стало підставою укладення додаткової угоди від 1 жовтня 2010 року про зменшення площі опалення, передбаченої оскаржуваним договором №98.

Висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову є правильними і відповідають нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, якою визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суди попередніх інстанцій правомірно зазначили про помилковість твердження позивача щодо необґрунтованого зменшення площі опалення гуртожитку на 119,9 кв.м., оскільки існування в межах будівлі гуртожитку нежитлових приміщень не суперечить вимогам чинного законодавства. Так, Законом України "Про об'єднання співвласників багатоповерхового будинку" від 29 листопада 2001 року №2866-ІП передбачено, що нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин; наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 "Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян" визначає нежилі приміщення у гуртожитку як приміщення адміністративного, господарського та іншого призначення (для проведення культурно-масових заходів та навчання, спортивних занять, відпочинку, громадського харчування, медичного і побутового обслуговування тощо), які входять до житлового комплексу гуртожитку, але не належать до житлового фонду і є самостійними об'єктами цивільно-правових відносин; і крім того, згідно з п. 2.50 розділу "Нежитлові поверхи (приміщення)" ДБН В.2.2.-15-2005 на першому, другому та цокольних поверхах житлового будинку допускається розміщення адміністративних приміщень, магазинів роздрібної торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування тощо.

Водночас, з матеріалів справи, а саме з технічної характеристики багатоповерхового будинку, яка знаходиться в Технічному паспорті (а.с. 31-33) житлового будинку за адресою м.Маріуполь, вул. Енгельса, 42, вбачається, що загальна площа будівлі складає 643,10 кв.м., а житлової - 172 кв.м., а згідно до інвентаризації від 4 квітня 2003 року (а.с. 26) та листа МКП "Маріупольське БТІ" від 6 лютого 2012 року №49 (а.с. 30) за межами житлового блоку наявні - колясочні, комори, підвали, технічні приміщення, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого персоналу, складські приміщення.

Отже, є вірним висновок судів попередніх інстанцій стосовно того, що додаткова угода №2 до договору від 1 жовтня 2005 року не суперечить вимогам законодавства.

З огляду на встановлення судами того, що при укладанні додаткової угоди №2 до договору №98 сторонами були узгоджені істотні умови для даного виду зобов'язань, позивачем були вивчені істотні умови договору №47, додаткова угода підписана сторонами, скріплена гербовими печатками та виконується, правомірним є висновок стосовно того, що оскаржуваний договір укладений з дотриманням всіх вимог ст. 203 Цивільного кодексу України і не порушує прав позивача, жодний з пунктів оскарженого правочину не суперечить вимогами чинного законодавства, будь-які обставини, які могли б бути підставою для визнання його недійсним, відсутні.

Враховуючи правомірність висновків суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, є також вірним висновок апеляційного господарського суду стосовно того, що необґрунтованість позовних вимог та сплив позовної давності є взаємовиключними обставинами для відмови в задоволені позову, а тому у даному позові слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Таким чином, висновки попередніх судових інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях є законними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні позивачем вказаних положень матеріального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень.

Інші твердження касаційної скарги зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та переоцінка яких, в силу вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, не входить до компетенції касаційної інстанції, при цьому, такі твердження дублюють доводи апеляційної скарги, яким судом другої інстанції була надана відповідна правова оцінка.

З огляду на викладене, постановлені у справі оскаржувані судові рішення слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Маріупольського виробничого підприємства "Азовреле" Українського товариства глухих залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2015 року у справі №908/4035/14 - без змін.

Головуючий П.А.Гончарук

Судді І.Д.Кондратова

Л.В.Стратієнко