КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2015 р. Справа№ 927/717/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 29.04.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Носівський цукровий завод» на рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 (повне рішення складено 10.02.2015)

у справі № 927/717/14 (суддя Федоренко Ю.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Агродім»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Носівський цукровий завод»

про стягнення 428 239,90 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Носівський цукровий завод» на користь ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Агродім» 121 287,06 грн. боргу, 4 986,68 грн. інфляційних втрат, 2 297,42 грн. процентів річних та 2 571,42 грн. судового збору. У позові про стягнення 294 113,38 грн. боргу та 5 555,36 грн. процентів річних відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 скасувати в частині стягнення з ТОВ «Носівський цукровий завод» 121 287,06 грн. боргу, 4 986,68 грн. інфляційних втрат, 2 297,42 грн. процентів річних та 2 571,42 грн. судового збору та прийняти нове рішення суду, яким у позові відмовити повністю.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що висновки суду, викладені в рішенні місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи та має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Представник позивача брав участь у судовому засіданні 01.04.2015, в якому надавав свої пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу ТОВ «Носівський цукровий завод» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 - без змін.

Представник відповідача брав участь в судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення щодо суті спору, підтримував доводи апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у позові відмовити повністю.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2011 між товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Агродім» (сторона 1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Носівський цукровий завод» (сторона 2) укладено договір №02-Б/10-02 на переробку цукрових буряків, за умовами якого позивач зобов'язався поставити, а відповідач прийняти на переробку цукрові буряки, врожаю 2011 року у кількості 8 680 тонн, із загальної площі 218 га. Отриманий від переробки цукор повинен відповідати ДСТУ 4327 і бути розфасованим у мішки вагою 5 0кг.

В акті від 22.12.2011 сторонами узгоджено загальний обсяг зданої сировини позивачем у фізичній вазі - 9 897,023 т, виробничі витрати - 177,087 т, утримано на переробку - 3 790,775 т, залікова вага - 5 929,161 т, % цукру при прийманні - 16,59, коефіцієнт (% при виходу) - 13,86, нараховано цукру - 821,78 т, вихід патоки - 3,47%, нараховано патоки - 205,74 т, вихід жому - 83,00%, нараховано жому - 4921,20 т.

З вказаного акту вбачається, що відповідачем прийнято від позивача на переробку 9719,94 т цукрового буряку (9897,023 фізичної ваги - 177,087 виробничі втрати). Розподілено у відповідності до п. 4.5. договору відповідачу на переробку 3790,775 т, що становить 39% від 9719,94 т переданого на переробку буряку; а позивачу 5929,161 т, що становить 61% від 9719,94 т переданого на переробку буряку. Нараховано позивачу 821,78 т цукру з залікової ваги 5929,161 т з урахуванням коефіцієнту 13,86% при виході.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі укладеного між сторонами договору на переробку цукрових буряків від 10.02.2011, підписаним сторонами актом виконаних робіт (наданих послуг) №166 від 29.11.2011 позивач надав відповідачу автотранспортні послуги (перевезення цукрового буряку) на загальну суму 482 153,08 грн., в той час відповідач розрахувався частково шляхом взаємозаліку. На дату звернення до суду з позовом відповідачем не було оплачено 415 400,44 грн. боргу, що й стало причиною виникнення спору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що позивачем понесені витрати на транспортування цукрового буряку з поля на цукровий завод за договором №02-Б/10-02 від 10.02.2011 у сумі 482 153,08 грн. Однак, ні у договорі, ні у акті виконаних робіт сторонами не було узгоджено яка сторона оплачує здійснення перевезень цукрового буряку. Відтак, суд вважає справедливим здійснити пропорційний розподіл понесених витрат на перевезення між сторонами відповідно до пропорцій розподілу сировини, які узгоджені договором, а саме: 61%, що складає 294 113,38 грн. від суми понесених витрат - на позивача; 39%, що складає 188 039,70 грн. від суми понесених витрат - на відповідача. У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач частково розрахувався на суму 66 752,64 грн. (взаємозаліком зустрічних вимог) і вказана сума позивачем не включена до позовних вимог, не є предметом спору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути 121 287,06 грн. боргу (188 039,70 грн. - 66 752,64 грн.). В решті позову про стягнення 294 113,38 грн. слід відмовити.

Індекс інфляції слід розраховувати починаючи з вересня 2013 року і по зазначений позивачем березень 2014 року, його розмір на суму боргу в 121 287,06 грн. складає 5 040,63 грн. Оскільки позивачем ставилось питання про стягнення з відповідача 4 986,68 грн. інфляційних втрат, то стягненню підлягає визначений позивачем розмір, так як стягнення фактичного розміру інфляційних, які є більшими від заявленої суми, буде виходом суду за межі позовних вимог, що суперечить закону. Розмір 3% річних за визначений позивачем період на суму боргу в 121 287,06 грн. складає 2 297,42 грн.

Місцевий господарський суд зазначив, що в іншій частині позову про стягнення 5 555,36 грн. процентів річних необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Разом з тим, суд зазначив, що у письмових поясненнях від 28.01.2015 представник позивача додатково обґрунтував позовні вимоги тим, що відносини між позивачем та відповідачем щодо здійсненого перевезення склалися суто у межах договору надання послуг. Однак, таке твердження не відповідає змісту ст. 901 ЦК України та приписам ст. 902 цього ж Кодексу якою установлено, що виконавець зобов'язаний надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Сторонами не укладався договір про надання послуг, послуги позивачем особисто не надавались, договором не було передбачено надання послуг відповідачу іншими особами, а тому вказані обґрунтування позовних вимог суд до уваги не приймає. Матеріалами справи не підтверджується проведення сторонами взаємозаліку однорідних зустрічних вимог - заява позивачем про взаємозалік не направлялась, акт про залік зустрічних вимог не укладався. А тому вказані обґрунтування позовних вимог судом відхиляються.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленого відповідачем, місцевий суд вказав на те, що позивач не є перевізником вантажу і встановлений законом шестимісячний строк для пред'явлення позову до спірних правовідносин не застосовується. До вимог про відшкодування понесених витрат за перевезення розповсюджується загальний строк позовної давності у три роки. Акт виконання робіт (надання послуг) сторонами підписано 29.11.2011, вимогу про відшкодування витрат позивачем пред'явлено 08.08.2013 і з цієї дати слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності. З позовною заявою до суду позивач звернувся 12.05.2014 в межах встановленого законом загального строку позовної давності для пред'явлення позову.

Заперечуючи проти рішення, відповідач вказує на те, що суд неправильно застосував приписи ст. ст. 509, 626 ЦК України, оскільки договір чітко передбачає, що на відповідача не покладається обов'язок щодо відшкодування позивачу вартості перевезення, між тим, судом вказані витрати розподілені пропорційно. Крім того, судом не застосовано строк позовної давності пославшись на те, що позивач не є перевізником, тоді як акт надання послуг вказує на те, що позивачем виконані саме автотранспортні послуги з перевезення буряку. Отже, шестимісячний строк сплинув у липні 2013 року, а позивач звернувся до суду у травні 2014 року.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Дослідивши і з'ясувавши всі обставини та матеріали справи, які мають значення для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору позивачем надано послуг на загальну суму 482 153,08 грн. Відповідач та позивач здійснили взаємозалік зустрічних вимог на суму 66 752,64грн., таким чином борг складає 415 400,44 грн.

Листи та претензії позивача щодо погашення заборгованості залишені з боку відповідача без відповіді та виконання.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11, від 17.10.2011 у справі №6-42цс11).

Колегія суддів погоджується з розрахунками, здійсненими місцевим господарським судом щодо часткового задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та річних, виходячи з часткового задоволення основного боргу в розмірі 121 287,06 грн.

Згідно зі ст. 909 ЦК України, 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Акт виконаних робіт №166 від 29.11.2011, з зазначенням послуги-перевезення ц/б, не є транспортної накладної в розумінні приписів ст. 909 ЦК України та ст. 307 ГК України, а тому господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме лише посилання на автотранспортні послуги з перевезення не є підставою для застосування шестимісячного строку позовної давності.

Пунктом 3.1. договору, сторони погодили, що сторони здійснюють поставку сировини, яка їм належить, на приймальний пункт Носівського цукрового заводу власним транспортом або транспортом однієї з сторін. Умови та вартість поставки тонна-кілометра сировини узгоджується сторонами додатковою угодою за 10 календарних днів до початку збирання цукрових буряків.

Пунктом 4.4. договору сторони визначили, що фактичні витрат сировини при транспортуванні, зберіганні та переробці в нормативних межах пропорційно розподіляються між сторонами, виходячи із загальної кількості сировини.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що додаткова угода до договору з переробки буряка, стосовно відшкодування/розподілу витрат з транспортування сторонами не укладався.

Проте, розподіл таких витрат, місцевий господарський суд здійснив виходячи з положень п. 3.1. договору на переробку буряка, а тому колегія суддів не вбачає порушень щодо вимог, передбачених ст. ст. 6, 11, 509 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія не бере їх до уваги, оскільки прийшла висновку про їх необґрунтованість. Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, апелянтом не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Носівський цукровий завод» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Носівський цукровий завод» на рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 10.02.2015 у справі №927/717/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/717/14 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук