КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2015 р. Справа№ 910/25526/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 29.04.2015 року

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» на рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року

у справі № 910/25526/14 (суддя Котков О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд»

до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ПАТ «Трест Дніпродорбуд» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору № 1 про внесення змін та доповнень до договору про надання гарантії № 010/03-00/148-08 від 04.09.2008 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що оспорюваний договір з боку відповідача було підписано не уповноваженою особою, тобто з перевищенням повноважень.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року по справі № 910/25526/14 у задоволенні позову ПАТ «Трест Дніпродорбуд» до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 27.01.2015 року, ПАТ «Трест Дніпродорбуд» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року по справі № 910/25526/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на ті ж обставини, що і в позові.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015 року у справі № 910/25526/14 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечує проти доводів викладених у апеляційній скарзі, вважає, що рішення прийняте господарським судом міста Києва від 27.01.2015 року по справі № 910/25526/14 при повному дослідженні всіх обставин справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У судових засіданнях 23.03.2015 року та 29.04.2015 року представник ПАТ «Трест Дніпродорбуд» надав суду свої пояснення по справі, в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судових засіданнях 23.03.2015 року та 29.04.2015 року також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти вимог апеляційної скарги, вважає скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року законним та таким що відповідає нормам чинного законодавства.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції 23.03.2015 року від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «УТПК-2009», яке судом було відхилено як необґрунтоване на підставі вимог ст. 27 Господарського процесуального кодексу України. Залишаючи вказане клопотання без задоволення, колегія суддів апеляційного господарського суду виходила з того, що прийняте рішення у даній справі ніяким чином не впливає на права та обов'язки ТОВ «УТПК-2009».

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 04 вересня 2008 року між позивачем (надалі - позичальник) та відповідачем (далі по тексту - банк або позикодавець) було укладено кредитний договір № 010/03-00/148-08 (надалі - кредитний договір, або договір, або спірний, оспорюваний договір), згідно п. 1.1 якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 77000000,00 (сімдесят сім мільйонів гривень) (надалі за текстом - кредит), а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені договором.

Спірний договір укладено директором дирекції - Малашенко Геннадієм Федоровичем, який діяв від імені відповідача на підставі положення про дирекцію та довіреності від 07.11.2006 року і в особі заступника директора дирекції - Конотопчик Євгена Валентиновича, який діяв на підставі положення про дирекцію та довіреності від 30.08.2007 року з одного боку та заступником генерального директора - Горбулін Олександра Миколайовича, який діяв від імені позивача на підставі довіреності від 26.08.2008 року з іншого боку.

Зі змісту спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, суму договору, умови надання та повернення кредиту і відповідальність сторін.

З огляду на викладене, кредитором та позичальником в передбаченому чинним законодавством України та договором порядку було погоджено зміст (умови) укладеного між ними в 2008 році договору в цілому, про що свідчать підписи та печатки обох сторін про його укладення на 9-ій сторінці спірного договору. Впродовж дії договору з червня 2009 року по березень 2014 року між сторонами було укладено 16 (шістнадцять) додаткових угод до договору копії яких містяться в матеріалах справи.

Підставами для звернення до господарського суду із позовом у даній справі стало те, що, на переконання позивача, договір № 010/03-00/148-08 від 04.09.2008 року не підписаний уповноваженою особою з боку ПАТ «Трест Дніпродорбуд», що суперечить ст.ст. 203, 207, 215 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання договору недійсним.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При вирішенні даної справи місцевий господарський суд правомірно виходив з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір укладено директором дирекції - Малашенко Геннадієм Федоровичем, який діяв від імені відповідача на підставі положення про дирекцію та довіреності від 07.11.2006 року і в особі заступника директора дирекції - Конотопчик Євгена Валентиновича, який діяв на підставі положення про дирекцію та довіреності від 30.08.2007 року з одного боку та заступником генерального директора - Горбулін Олександра Миколайовича, який діяв від імені позивача на підставі довіреності від 26.08.2008 року з іншого боку.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, спірний договір укладено директором дирекції - Малашенко Геннадієм Федоровичем, який діяв від імені відповідача на підставі положення про дирекцію та довіреності від 07.11.2006 року і в особі заступника директора дирекції - Конотопчик Євгена Валентиновича, який діяв на підставі положення про дирекцію та довіреності від 30.08.2007 року з одного боку та заступником генерального директора - Горбулін Олександра Миколайовича, який діяв від імені позивача на підставі довіреності від 26.08.2008 року з іншого боку.

Зі змісту спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, суму договору, умови надання та повернення кредиту і відповідальність сторін.

З огляду на викладене, кредитором та позичальником в передбаченому чинним законодавством України та договором порядку було погоджено зміст (умови) укладеного між ними в 2008 році договору в цілому, про що свідчать підписи та печатки обох сторін про його укладення на 9-ій сторінці спірного договору. Впродовж дії договору з червня 2009 року по березень 2014 року між сторонами було укладено 16 (шістнадцять) додаткових угод до договору.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у своїй постанові від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Пленум Вищого господарського суду України, з метою забезпечення правильного і однакового застосування законодавства у розгляді справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, надав господарським судам роз'яснення, в яких звернув увагу судів на ту обставину, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема у своїх постановах від 27.07.2010 року у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 року у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 року у справі № 54/210, від 06.07.2010 року у справі № 16/507.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та спірний договір, апеляційний господарський суд, в підтвердження висновків місцевого господарського суду, дійшов висновку про те, що договір № 010/03-00/148-08 від 04.09.2008 року є дійсним, оскільки сторони підтвердили його вчинення, зокрема шляхом сплати грошових коштів позивачу та підписанням додаткових угод.

Поряд із цим, як обґрунтовано вказано судом першої інстанції, позивачем не надано суду в порядку ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір підписаний не уповноваженою особою.

Відтак, позовні вимоги ПАТ «Трест Дніпродорбуд» про визнання недійсним договору № 010/03-00/148-08 від 04.09.2008 правомірно відхилені господарським судом міста Києва.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими посилання скаржника на недотримання у спірному договорі та додаткових угод положень ст. 1056-1 ЦК України як на підставу недійсності вказаних договорів, оскільки спірний договір укладений раніше, аніж зазначена норма внесена до Цивільного кодексу України. Узгоджена сторонами оспорюваного договору умова, яка надавала право відповідачу (банку) збільшувати розмір процентної ставки не є підставою для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору, з огляду на таке.

Згідно з приписами ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Законом України від 12.12.2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 10.01.2009 року Цивільний Кодекс України доповнено статтею 1056-1 (про заборону банку змінювати розмір процентів за користуванням кредитом в односторонньому порядку).

Вказаний Закон не скасовує і не пом'якшує цивільну відповідальність особи, відтак, не має зворотної дії в часі (постанова Верховного Суду України від 12.09.2011 року у справі N 6-16цс11).

Враховуючи, що оспорюваний позивачем кредитний договір був укладений до прийняття вказаного Закону, і, відповідно, умова договору, яка надавала право банку змінювати процентну ставку на час укладення правочину відповідала чинному законодавству, ст. 1056-1 ЦК України не пом'якшує цивільну відповідальність особи, а тому, її наявність у договорі не може бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що така ж правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 27.03.2013 року по справі № 5021/1558/12.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість наведених позивачем підстав для визнання кредитного договору від 04.09.2008 недійсним.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ПАТ «Трест Дніпродорбуд» не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ПАТ «Трест Дніпродорбуд» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» на рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі № 910/25526/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі № 910/25526/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/25526/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 05.05.2015 року