ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2015 р.Справа № 916/1172/15-г

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Ніколаєві П.В.

за участю представників сторін :

Від позивача: Тертицький В.О. за довіреністю від 01.01.2015р.

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1172/15-г:

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВРІЯ-В";

До відповідача: Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК";

про стягнення 514 735,14 грн.

в с т а н о в и в :

Товариство з обмежною відповідальнітсю «ТАВРІЯ-В» (далі - Позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" ( далі - БАНК) про стягнення 514 736,14 грн. посилаючись на наступне.

31 березня 2008 року між TOB «ТАВРІЯ-В» та ПАТ «ІМЕКСБАНК» було укладено Договір про обслуговування платіжних карток НСМЕП та соціальних карток НСМЕП з додатковим кодом валюти та обліку № 262/1 (далі - Договір).

На підставі зазначеного Договору TOB «ТАВРІЯ-В» приймає як засіб безготівкового платежу Картки, емітовані банком, за реалізовані товари (надані послуги), а ПАТ «ІМЕКСБАНК» здійснює розрахункове обслуговування цих операцій відповідно до вимог нормативно правових актів Національного банку України, Регламенту роботи платіжної системи НСМЕП, укладеного Договору та одержує від TOB «ТАВРІЯ-В» винагороду.

Згідно п.8.1 Договору Договір укладений на термін 1 (один) рік.

Згідно п.8.3 Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Позивач зазначає, що на сьогоднішній день TOB «ТАВРІЯ-В» повідомлень про припинення чи зміну Договору не отримувало.

Згідно п.3.1.4. Договору Банк (ПАТ «ІМЕКСБАНК») зобов'язаний здійснювати на користь Торговця (TOB «ТАВРІЯ-В») перерахування усіх грошових коштів за операціями з Картками (Платіжні картки та Соціальні картки), за винятком винагороди Банку, що становить 1,0% від суми коштів по операціях з Картками емітованими ПАТ «ІМЕКСБАНК», та за винятком винагороди Банку, що становить 1,4% від суми коштів за операціями з платіжними Картками НСМЕП інших банків, наступного робочого дня з моменту здійснення Торговцем розвантаження терміналу (трансферу).

Як вказує позивач, у період з 01.10.2014 року по 22.11.2014 року Картками вказаними в Договорі розрахувалися за товар на загальну суму 773 703, 94 грн., що підтверджується звітами та чеками терміналів встановлених відповідно до Договору.

Враховуючи комісію Банку відповідно до Договору, TOB «ТАВРІЯ-В», за вищевказаний період, повинно було отримати 773 703,94 - 1,4% = 763 021,64 грн.

Згідно п. 4.1 Договору ПАТ «ІМЕКСБАНК» повинно було перераховувати кошти на рахунок Торговця №26000378 відкритий в ПАТ АБ «Укргазбанк», код банку (МФО) 328588.

Позивач зазначає, що між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та TOB «ТАВРІЯ-В» було досягнуто домовленість про перерахування коштів згідно п. 3.1.4 Договору на рахунок №1 відкритий в ПАТ «МАРФІН БАНК», код банку (МФО) 328168.

У період з 01.10.2014 року по сьогоднішній день грошових коштів від ПАТ «ІМЕКСБАНК» на виконання умов Договору, на рахунок вказаний у Договорі не надходило, що підтверджується випискою по рахунку ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК».

На 26 січня 2015 року TOB «ТАВРІЯ-В» отримало відповідно до Договору тільки 358 821 грн. 20 коп., що підтверджується реєстрами документів по рахунку, на який ПАТ «ІМЕКСБАНК» зобов'язався перераховувати грошові кошти відповідно до Договору (п.4.1. Договору), виданого ПАТ «МАРФІН БАНК».

Таким чином, станом на 26 січня 2015 року основна сума заборгованості ПАТ «ІМЕКСБАНК» перед TOB «ТАВРІЯ-В» становить 404 200 грн. 44 коп.

17 березня 2015 року позивач направив відповідачу претензію про сплату заборгованості та штрафних санкцій (копія претензії та документу, що підтверджує відправку у матеріалах справи).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно п.5.3 Договору, у разі затримки з вини Банку перерахування коштів більше ніж на 2 (два) банківських дня або зарахування неповної суми відповідно до умов, передбачених Договором, Банк сплачує Торговцю (TOB «ТАВРІЯ-В») пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від затриманої суми платежу за кожний день прострочення, але не більше ніж 10 % від затриманої суми. Сплата пені не звільняє Банк від обов'язків по зарахуванню Торговцю відповідної суми.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 15 липня 2014 року № 417 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 17 липня 2014 року становив 12,5% річних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 12 листопада 2014 року № 719 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 13 листопада 2014 року становив 14,0 % річних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 81 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 06 лютого 2015 року становив 19,5% річних.

Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 154 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 04 березня 2015 року встановлено у розмірі 30% річних.

Таким чином, розмір нарахованої пені становить 40 420 грн. 04 коп. (розрахунок у матеріалах справи).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно постанови НБУ №417 від 15.07.2014 року з 17.07.2014 року індекс інфляції встановлено у розмірі 12,5%.

Згідно постанови НБУ №719 від 12.11.2014 року з 13.11.2014 року індекс інфляції встановлено у розмірі 14%.

Згідно постанови НБУ №81 від 04.02.2015 року з 06.02.2015 року індекс інфляції встановлено у розмірі 19,5%.

Згідно постанови НБУ №154 від 02.03.2015 року з 04.03.2015 року індекс інфляції встановлено у розмірі 30%.

Урахування індексів інфляції за період прострочення визначається на підставі листа Верховного суду України від 03.04.1997 р. №62-97р. «Про рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», відповідно до якого вважається, що обов'язки які виникли за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексуються з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число - з наступного місяця. Відповідно, закінчення розрахункового періоду: якщо кінцева дата прострочення припадає на період з 1 по 15 число розрахунок проводиться до минулого місяця, а якщо з 16 по 31 число - до цього місяця.

Розмір індексу інфляції становить 65 909 грн. 09 коп., розмір 3% річних становить 4 205 грн. 64 коп. (розрахунок у матеріалах справи).

Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості ПАТ «ІМЕКСБАНК» перед TOB «ТАВРІЯ-В» становить 514 735 грн. 14 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 610-612, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача на користь TOB «ТАВРІЯ-В» грошову суму у розмірі 514 735 грн. 14 коп.

Відповідач в засідання суду не з'явився був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (поштові повідомлення у справі ).

08.05.2015 р. надав відзив на позов у якому зазначив, що у зв'язку із віднесенням Нацбанком України ПАТ «ІМЕКСБАНК» до категорії неплатоспроможних введено тимчасову адміністрацію. Оскільки у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором про випуск корпоративної картки та обслуговування поточного рахунку, у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14.

Тому відповідач вважає, що даний позов задоволенню не підлягає.

В засіданні суду 13.05.2015 р. згідно правил ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника позивача, розглянувши та проаналізувавши матеріали справи, надані докази, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема : письмовими і речовими доказами.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій -це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ст.8.1. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до ч. 2 ст. 1068 Цивільного кодексу України Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Згідно ст.1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України також встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка: 1) якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це;2) у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором;3) в інших випадках, встановлених договором або законом. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку.

Приписами ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

26 січня 2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №16 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "ІМЕКСБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ІМЕКСБАНК".

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Зазначена процедура та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону, який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відтак, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, зокрема, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Згідно п.1 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема, щодо майнових зобов'язань , які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач -боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором про обслуговування платіжних карток НСМЕП та соціальних карток НСМЕП з додатковим кодом валюти та обліку у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ТОВ «ТАВРІЯ -В» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВРІЯ-В" - відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 18 травня 2015 р.

Суддя М.І. Никифорчук