ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 травня 2015 р. Справа № 918/196/15

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа"

до відповідача 2: Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов"

про стягнення компенсації за порушення авторського права в сумі 24 360 грн. 00 коп.

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_3 за довіреністю від 4 грудня 2013 року № б/н;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1) звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" (надалі - ТОВ "Фудмережа") та Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" (надалі - ПП "ВКФ "Суворов"), в якій просить суд стягнути компенсацію за порушення авторського права в сумі 24 360 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 6 березня 2015 року порушено провадження по справі № 918/196/15, розгляд якої призначено на 24 березня 2015 року.

18 березня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, уповноважений представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

24 березня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, уповноважений представник позивача подав клопотання, в додатках до якого долучив документи, які на думку останнього підтверджують викладені у позовній заяві факти.

24 березня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, уповноважений представник відповідача 2 подав клопотання в додатках до якого долучив до матеріалів справи документи, які витребовувалися ухвалою суду від 6 березня 2015 року.

Ухвалою суду від 24 березня 2015 року розгляд справи відкладено на 7 квітня 2015 року.

5 квітня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача 2 подав доповнення до відзиву, відповідно до яких просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

7 квітня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача подав пояснення, в яких надає пояснення, які на думку останнього підтверджують викладене у позовній заяві.

Ухвалою суду від 7 квітня 2015 року розгляд справи відкладено на 28 квітня 2015 року.

20 квітня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду даної справи.

Ухвалою суду від 20 квітня 2015 року продовжено строк розгляду спору у справі № 918/196/15 на п'ятнадцять днів.

Ухвалою суду від 20 квітня 2015 року виправлено описку, допущену в ухвалі суду від 7 квітня 2015 року та відкладено розгляд даної справи на 12 травня 2015 року.

12 травня 2015 року у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві і наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі явку повноважних представників у судове засідання призначене на 12 травня 2015 року не забезпечили, хоча про дату, місце та час засідання були належним чином повідомлені.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

У 1980 та 1989 роках відповідно було оприлюднені анімаційні фільми під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_1" та "ІНФОРМАЦІЯ_2", створені кіностудією "Київнаукфільм", автором літературних творів - сценаріїв до цих анімаційних фільмів є ОСОБА_4, про що, зокрема, зазначено в титрах названих анімаційних фільмів.

Відповідно до чинного на час створення анімаційного фільму законодавства (ст. 483 ЦК УРСР) авторське право на кінофільм належало підприємству, яке здійснило зйомку, а авторові сценарію, художнику постановникові та авторам інших творів, які увійшли складовою частиною у фільм, належало авторське право кожному на свій твір.

Статтею 1 Закону України "Про авторське право та суміжні права" визначено, що автор - це фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Тобто, твір має бути результатом творчої праці.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" суб'єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій. Про реєстрацію авторського права на твір Установою видається свідоцтво.

Судом з наявних матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 Державним департаментом інтелектуальної власності видано свідоцтво від 11 травня 2004 року НОМЕР_3 на літературний твір "ІНФОРМАЦІЯ_1" (а.с. 12).

Таким чином, авторські (майнові) права на фільм належать кіностудії "УКРАНІМАФІЛЬМ" (правонаступник кіностудії "КИІВНАУКФІЛЬМ"), а ОСОБА_4 належать майнові та немайнові права на літературний твір "ІНФОРМАЦІЯ_1", оскільки вона є автором твору.

Статтею 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

У свою чергу, виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема відтворення творів, їх розповсюдження.

Відповідно до статті 440 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Використанням твору є його: 1) опублікування (випуск у світ); 2) відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом (стаття 441 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 9 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів автори літературних і художніх творів, охороняються цією Конвенцією, користуються виключним правом дозволяти відтворення цих творів будь-яким чином і в будь-якій формі.

У відповідності до частини 1 статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права.

У свою чергу, за частиною 1 статті 31 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Згідно частин 1 - 3 статті 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону. Передача права на використання твору іншим особам може здійснюватися на основі авторського договору про передачу виключного права на використання твору або на основі авторського договору про передачу не виключного права на використання твору. За авторським договором про передачу виключного права на використання твору автор (чи інша особа, яка має виключне авторське право) передає право використовувати твір певним способом і у встановлених межах тільки одній особі, якій ці права передаються, і надає цій особі право дозволяти або забороняти подібне використання твору іншим особам. При цьому за особою, яка передає виключне право на використання твору, залишається право на використання цього твору лише в частині прав, що не передаються .

Як встановлено судом, 17 листопада 2012 року між ОСОБА_4 (автор-ліцензіар) та ФОП ОСОБА_1 (ліцензіат) укладено ліцензійний (авторський) договір про передачу виключних майнових авторських прав на використання літературного твору (надалі - договір, а.с. 90 - 92).

Відповідно до пункту 1.1. договору автор-ліцензіар на умовах даного договору передає ліцензіату виключні авторські майнові права, визначені у п. 1.2. даного договору, на використання твору та його охоронювані частини, зокрема, але не виключно, на: літературні персонажі твору, назву твору (виконані українською та/або російською мовами), в свою чергу, ліцензіар набуває таких прав з моменту підписання даного договору та зобов'язується сплатити автору-ліцензіару винагороду за передачу таких прав у порядку та на умовах, визначених пунктом 4.1. даного договору.

Пунктом 1.2. договору визначено, що автор-ліцензіар передає ліцензіату виключні авторські майнові права на використання твору (його охоронюваної частини), а саме: виключне право на використання твору шляхом відтворення на упаковці (виготовлення з нанесенням на нього твору або замовлення такого упакування у третіх осіб) гігієнічних засобів (зубної пасти, туалетного паперу, вологих серветок), пряників, печива пісочно-відсадного, цукерок шоколадних, канцелярських товарів (альбомів, лінійок, зошитів, олівців, наборів для творчості) назви твору, будь-якої фрази із твору та інших охоронюваних частин твору, їх публічний показ та розповсюдження зазначених товарів; право дозволяти або забороняти використання твору (його охоронюваних частин) іншим особам щодо переліку товарів, вказаних у пункті 1.2.2. цього договору; право видачі субліцензії іншим особам в обсязі, визначеному в пункті 1.2. даного договору.

Згідно з пунктами 2.1., 2.2. договору права, визначені у пункті 1.2. даного договору, передаються автором-ліцензіаром ліцензіату з моменту підписання даного договору строком на один рік та діють на всій території України по 17 листопада 2013 року. Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до пункту 4.1. договору ліцензіар не може використовувати сам, а також передавати іншим особам визначені в пунктом 1.2. даного договору права.

Строк дії вказаних виключних майнових авторських прав згідно договору був рік - з 17 листопада 2012 року по 17 листопада 2013 року включно.

Вищезазначений договір підписаний ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності ліцензійного (авторського) договору про передачу виключних майнових авторських прав на використання літературного твору від 17 листопада 2012 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

З наведеного вбачається, що ФОП ОСОБА_1, уклавши з ОСОБА_4 ліцензійний (авторський) договір, став суб'єктом авторського права, зокрема в частині авторських майнових прав на використання твору шляхом відтворення на упаковці (виготовлення з нанесенням на нього твору або замовлення такого упакування у третіх осіб) печива, а також щодо надання дозволу та заборони на використання твору (його охоронюваних частин) іншим особам.

Як свідчать матеріали справи 10 листопада 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудмережа", у гіпермаркеті "Велмарт" (місто Рівне, вулиця Макарова, 23) здійснило продаж продукції - печива здобного пісочно-відсадного "Капітошка".

На підтвердження факту продажу товару позивач надав фіскальний чек від 10 листопада 2013 року № 0163, виданий ТОВ "Фудмережа", місто Рівне, вулиця Макарова, 23, Гіпермаркет "Велмарт", ПН 58, ФН , ЗН. 10003324, 11-04-07 касир ОСОБА_5 каса № 7170 на товар; "834891 - Печиво Капітошка пісочне вагове Суворов", сума покупки - 34 грн. 41 коп. (а.с. 14).

Як вбачається з етикетки на картонній коробці, в яку було розфасоване печиво (а.с. 15, 16), виробником печива під назвою "Капітошка" є Приватне підприємство "Виробничо-комерційна фірма "Суворов".

Отже, на думку Позивача, Відповідачем 1 та відповідачем 2 спільно допущено порушення виключних майнових авторських прав на оригінальну назву літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", які на момент вчинення порушення на підставі ліцензійного договору від 17 листопада 2012 року належали ФОП ОСОБА_1.

Також, факт виготовлення та розповсюдження контрафактного товару не заперечив відповідач 2 у судових засіданнях та у відзиві на позовну заяву.

Судом встановлено, що у період дії Ліцензійного договору усі виключні майнові права зазначені у договорі, належать ФОП ОСОБА_1 (крім випадків вільного використання, виключний перелік яких наведено у статті 21-25 Закону України "Про авторське право і суміжні права" та статті 443 ЦК України), відтак відповідач 1 та відповідач 2 при використанні назви літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" мали отримати дозвіл, або ліцензію у позивача.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що відповідачем 1 здійснювалося розповсюдження контрафактного товару (печива здобного пісочного-відсадного) у магазині "Велмарт" (а.с. 14), виробником якого є відповідач 2 (а.с. 15, 16).

Окрім того, матеріали справи містять постанову Вищого господарського суду України від 24 лютого 2015 року № 918/2018/13, за тим же предметом позову з тими ж сторонами тільки з інших підстав, розповсюдження контрафактного товару 17 листопада 2013 року.

Вищезазначеною постановою встановлено, що ТОВ "Фудмережа" та ПП "ВКФ "Суворов" здійснювали порушення виключних майнових авторських прав на частину літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", що може використовуватися самостійно - його оригінальну назву, також встановлено, що назва літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" є оригінальною, що було підтверджено висновком Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України НДЦСЕ № 24/14 у сфері інтелектуальної власності (наявний в матеріалах даної справи а.с. 33 - 37).

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи положення статті 35 ГПК України та те, що у матеріалах справи наявні: Висновок експерта Львівського НДІСЕ у цивільній справі № 569/23223/13-ц від 26 березня 2014 року; Висновок експерта № 24/14 Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України НДЦСЕ у господарській справі № 918/2018/13 від 24 квітня 2014 року, Висновок експерта № 69/14 за результатами проведення судової експертизи у цивільній справі № 569/3649/14-ц від 15 липня 2014 року; Звіт про науково-дослідну роботу з вивчення специфіки іменування літературного персонажу "ІНФОРМАЦІЯ_1" (за його авторством ОСОБА_4) та його можливих похідних варіацій у російській та українських мовах; Звіт "Вивчення рівня обізнаності споживачів України про бренд "ІНФОРМАЦІЯ_1" (а.с. 19 - 75).

Відповідно до зазначених висновків та звітів, частина літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", а саме назва твору може використовуватися самостійно.

Тому, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про правомірність звернення ФОП ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом, оскільки фрагмент літературного твору (назва - "ІНФОРМАЦІЯ_1"), який використано на упаковці товару (печива здобного пісочного-відсадного) є беззаперечним свідченням того, що його можна використовувати самостійно. Таким чином, цей фрагмент, є юридично значущою частиною літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" і, відповідно, охороняється законом як твір. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що Відповідач 1 (ТОВ "Фудмережа") та Відповідач 2 (ПП "ВКФ "Суворов") спільно здійснювали дії щодо розповсюдження продукції на яких зображено фрагмент літературного твору, право на розповсюдження якого належить ФОП ОСОБА_1.

Суд зазначає, що з огляду на приписи статті 33 ГПК України щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач, зокрема, повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем;

2) відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 29 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності".

Пункту 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Враховуючи те, що в процесі розгляду справи позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що він є власником виключних майнових прав на літературний твір "ІНФОРМАЦІЯ_1", а також доведено факт незаконної (без дозволу позивача) реалізації в магазині відповідача 1 (ТОВ "Фудмережа") контрафактного товару - печива здобного пісочного-відсадного "Капітошка", що був вироблений відповідачем 2 (ПП "ВКФ "Суворов"), на упаковці якого розміщено оригінальну назву літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1", і відповідачами неспростовано даного факту, судом приймаються доводи та докази позивача, щодо факту незаконної (без дозволу позивача) реалізації контрафактного товару, як достовірний та такий, що не потребує подальшого доведення.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право, зокрема, подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Частиною 2 статті 52 Закону України "Про авторські та суміжні права" встановлено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

Враховуючи зазначене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідачів компенсації обґрунтованими.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру компенсації, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 2 статті 52 Закону України "Про авторські та суміжні права" при визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Суд, при визначенні розміру компенсації виходить з конкретних обставин справи і загальних засад цивільного законодавства, встановлених статтею 3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності. Розмір компенсації визначається судом у межах заявлених вимог у залежності від характеру порушення, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховує: тривалість порушення та його обсяг (одно- або багаторазове використання об'єкта авторського права); передбачуваний розмір збитків потерпілої особи; розмір доходу, отриманого внаслідок правопорушення; кількість потерпілих осіб; наміри відповідача; наявність раніше вчинених відповідачем порушень виключного права даного позивача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації мають бути наведені в судовому рішенні.

У визначенні суми компенсації суд виходить з того розміру мінімальної заробітної плати, який установлено на час прийняття судом відповідного рішення.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 51.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності".

Як вбачається з матеріалів даної справи, відповідачами свідомо та навмисне порушені прав ФОП ОСОБА_1, які полягали в незаконному розповсюджені та реалізації контрафактного товару - печива здобного пісочного-відсадного "Капітошка", на упаковці якого незаконно, без дозволу позивача, розміщено фрагмент літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" його оригінальну назву, права на який на час вчинення порушення належали ФОП ОСОБА_1.

Суд зазначає, що визначаючи розмір компенсації, що відповідає 10 мінімальних заробітних плат (мінімальний розмір компенсації відповідно до частини 2 статті 52 Закону України "Про авторські та суміжні права"), виходить із засад справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, можливість стягнення з порушника надмірних грошових сум як компенсації за порушення авторського права спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу захисту компенсація перетворюється на джерело отримання суб'єктом авторського або суміжного права невиправданих додаткових прибутків.

Відповідно до вимог статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Щодо посилання відповідача 2 у своєму відзиві на позовну заяву та доповненнях до відзиву на те, що постановою Вищого господарського суду України від 24 лютого 2015 року у справі № 918/2018/13 уже вирішено спір між тими ж сторонами про той же предмет, суд зазначає, що у вищезазначеній справі підставами позову є продаж контрафактної продукції яка була продана 17 листопада 2013 року, а підставами даної справи є контрафактна продукція яка була продана 10 листопада 2013 року, а враховуючи положення чинного законодавства України, кожен окремий факт протиправного використання об'єктів авторського права, в тому числі неодноразове використання одного й того самого об'єкта становить самостійне порушення і може бути підставою для застосування відповідальності у вигляді стягнення компенсації (ідентична правова позиція міститься в частині 2 пункту 51.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності").

Щодо посилань відповідача 2 на вищезазначену постанову Вищого господарського суду, як на підставу відмови у позові, оскільки останньою встановлено, що звернення до суду поза межами дії ліцензійного договору є підставою для відмови у позові, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача та зазначає, якщо правова охорона об'єкта авторського права чи суміжних прав на момент подання позову припинена з передбачених законом підстав, то вимога про стягнення збитків або виплату компенсації може бути заявлена особою, яка на момент вчинення правопорушення була суб'єктом майнових прав інтелектуальної власності на відповідний об'єкт.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 52 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності".

Тому, твердження відповідача 2 до уваги судом не приймаються, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

За приписами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає обґрунтованим та достатнім розмір компенсації у вигляді 10 мінімальних заробітних плат. Відтак, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ТОВ "Фудмережа" про стягнення 12 180 грн. 00 коп. компенсації за порушення виключних майнових прав та вимоги до ПП "ВКФ "Суворов" про стягнення 12 180 грн. 00 коп. компенсації за порушення виключних майнових прав підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог із врахуванням розміру мінімального судового збору.

Керуючись статтями 32, 33, 44, 49, 77, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" (01103, місто Київ, Залізничне шосе, будинок 57, ідентифікаційний: код 36387249) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04107, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_2) компенсацію за порушення майнових авторських прав в сумі 12 180 (дванадцять тисяч сто вісімдесят) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Виробничо - комерційної фірми "Суворов" (39600, Полтавська область, місто Кременчук, Провулок Твардовського, будинок 5, ідентифікаційний код: 35779247) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04107, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_2) компенсацію за порушення майнових авторських прав в сумі 12 180 (дванадцять тисяч сто вісімдесят) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "15" травня 2015 року.

Суддя Торчинюк В.Г.