РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015Справа №909/184/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітар»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія»

про стягнення 56 728,89 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Войцехівський О.В. (представник за довіреністю від 29.04.2015р.);

Шпічка М.І. (представник за довіреністю від 23.04.2015р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Елітар» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» (надалі також - відповідач) суму основного у розмірі 50 145,00 грн., суму пені в розмірі 923,66 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 5 660,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за Договором проведення комплексу будівельно-монтажних робіт з електропостачання №95-1013 від 21.10.2013р., зокрема, не здійснює оплату наданих позивачем послуг у встановлені Договором строки.

Відповідачем письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, проте в судовому засіданні представники останнього заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на сплату відповідачем суми основного боргу в сумі 50 145,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 18.02.2015р. в справі було порушено провадження, присвоєно №909/184/15 та призначено до слухання.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 03.03.2015р. справу №909/184/15 було направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Листом №909/184/15/3626/15 від 05.03.2015р. матеріали справи №909/184/15 було надіслано до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Проведеним 12.03.2015р. автоматичним розподілом справ в Господарському суді міста Києва, дана справа була розподілена на суддю Морозова С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2015р. справу №909/184/15 прийнято до провадження суддею Морозов С.М. та призначено до розгляду на 14.04.2015р.

В судове засідання 14.04.2015р. представники сторін не з'явились, розгляд справи було відкладено до 12.05.2015р.

В судове засідання 12.05.2015р. представники від позивача не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься клопотання позивача про припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку зі сплатою відповідачем суми основного боргу.

В судовому засіданні судом було повідомлено, що правову оцінку зазначеному клопотанню буде надано в рішенні суду.

Судом також враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 12 травня 2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2013 року між позивачем (виконавець за Договором) та відповідачем (замовник за Договором) було укладено Договір проведення комплексу будівельно-монтажних робіт з електропостачання №95-1013 (надалі - Договір), відповідно до п. 2.1. якого, позивач бере на себе зобов'язання власними силами і засобами, на свій ризик, виконати у відповідності до умов даного Договору будівельно-монтажні роботи та пусконалагоджувальні роботи, згідно з технічним завданням (Додаток №1 до Договору) та однолінійних схем робочого проекту (Додаток №2 до Договору) на трансформаторні підстанції. Поставка трансформаторних підстанцій покладається на позивача. Відповідач бере на себе зобов'язання оплатити вартість виконаних позивачем робіт, згідно з порядком розрахунків і платежів за цим Договором.

Вартість будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт, доручених до виконання позивачу є твердою і становить - 2 432 570,00 грн. у тому числі ПДВ 20% - 405 428,33 грн. згідно договірної ціни (Додаток №3 до Договору) (надалі - договірна ціна). (п. 3.1. Договору).

Відповідач перераховує позивачу грошові суми: - розмірі 50% від договірної ціни, що становить 1 216 285,00 грн. у тому числі ПДВ 20% - 202 714,17 грн. до початку будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт згідно п. 4.1. даного Договору; - у розмірі 45% від Договірної ціни - в сумі 1 0974 656,50 грн. у тому числі ПДВ 20% - 182 442,75 грн. протягом 5 банківських днів від моменту отримання повідомлення від позивача про готовність до відправлення обладнання на об'єкт; - у розмірі 5% від договірної ціни - 121 628,50 грн. у тому числі ПДВ 20% - 20 271,42 грн. протягом 10 банківських днів з моменту підписання відповідачем акту закінчення приймально-здавальних випробувань та монтажних робіт. (п.п. 5.1., 5.2., 5.3. Договору).

Договір набуває законної сили з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим Договором та додатками до нього. (п. 17.1. Договору).

Як встановлюється матеріалами справи, позивачем на виконання вимог Договору було надано відповідачу послуги на суму в розмірі 2 432 570,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією Акту приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2014 року №Р-1 від 31.08.2014р. на вказану суму.

Відповідачем було прийнято надані позивачем послуги, про що свідчить підпис уповноваженої особи на зазначеному Акті приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2014 року №Р-1 від 31.08.2014р. та відбиток печатки відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем проведено часткову оплату вартості наданих позивачем послуг на суму в розмір 2 382 425,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями платіжних доручень №212 від 23.10.2013р. на суму 1 141 140,00 грн., №13 від 10.01.2014р. на суму 1 216 285,00 грн., №104 від 21.10.2014р. на суму 25 000,00 грн.

У зв'язку з непроведенням відповідачем повного розрахунку згідно умов та строків Договору, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.ст. 11, 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. (ч. 1 ст. 902 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та відповідно до ст. 629 ЦК України договір, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, відповідно до умов п. 5.3. Договору, кінцевою датою оплати відповідачем суми вартості послуг є 10.09.2014р., з урахуванням того, що Акт приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2014 року №Р-1 датований 31.08.2014р. Таким чином, прострочення оплати послуг, наданих позивачем, у відповідача виникло з 11.09.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були порушені договірні зобов'язання в частині оплати вартості послуг за умовами Договором, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 50 145,00 грн.

У відповідності до матеріалів справи, що також вбачається з клопотання позивача про припинення провадження у справі, відповідачем здійснено оплату вартості наданих позивачем послуг на суму 50 145,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією платіжного доручення №503 від 12.02.2015р. на зазначену суму.

Як вбачається з клопотання позивача, він просить суд припинити провадження у справі на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку зі сплатою відповідачем суми основного боргу.

У відповідності до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відмітки штампу поштового відділення на конверті (21-й а. с.) та копії фіскального чеку, позовна заява позивачем була направлена до суду 12.02.2015р. Провадження в справі №909/184/15 було порушено 18.02.2015р.

В той же час, оплата залишку вартості наданих позивачем послуг на суму в розмірі 50 145,00 грн. відповідачем була здійснена на підставі платіжного доручення №503 від 12.02.2015р. Зазначене платіжне доручення було одержане та проведене банком 13.02.2015р. (згідно наявної на платіжному дорученні відмітки банку).

Таким чином, оплата залишку вартості наданих позивачем послуг на суму в розмірі 50 145,00 грн. відповідачем була здійснена до порушення судом провадження у даній справі, тобто до 18.02.2015р.

Отже, керуючись нормою п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у зв'язку з тим, що предмет спору припинив існувати до порушення провадження у справі, тобто до 18.02.2015р., то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові в частині стягнення з відповідача суми в розмірі 50 145,00 грн., а клопотання позивача про припинення провадження у справі, відповідно, задоволенню не підлягає.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 923,66 грн. Від зазначених позовних вимог позивач не відмовився та змінено їх не було.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 14.5. Договору у разі затримки з вини відповідача строків оплати виконаних робіт він сплачує позивачу пеню у розмірі 0,05% від вартості простроченого платежу за кожен день затримки, але не більше подвійної облікової ставки національного банку України, що діяла в період за який оплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми пені, судом визнано його обґрунтованим, а тому, позовні вимоги в справі №909/184/15 про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 923,66 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму інфляційних втрат в розмірі 5 660,23 грн.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Окрім того, індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

У постанові Вищого господарського суду України №37/327 від 20.01.2011р. викладена позиція, якою стверджується, що реалізація позивачем права кредитора на стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення передбачає необхідність застосування індексу інфляції за весь час прострочення як від'ємного, так і позитивного значення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України №40/487 від 02.02.2012 р. та №15/065-11 від 01.02.2012р.

Зокрема, в постанові Вищого господарського суду України №15/065-11 від 01.02.2012р. зазначено, що за приписами ст. 625 ЦК України, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми інфляційних збитків, судом визнано його обґрунтованим та таким, що здійснений в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України та листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», а тому, сума інфляційних втрат, яка підлягає до стягнення з відповідача становить 5 660,23 грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №909/184/15 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми пені в розмірі 923,66 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 5 660,23 грн.

Судовій збір позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», Цивільного кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Щорса, 7/9, офіс 19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітар» (, адреса: 47707, Тернопільська область, Тернопільський район, с. Біла, вул. Бродівська-Бічна, 8а) пеню в розмірі 923,66 грн. (дев'ятсот двадцять три гривни 66 копійок), інфляційні втрати в розмірі 5 660,23 грн. (п'ять тисяч шістсот шістдесят гривень 23 копійки) та судовий збір в розмірі 212,03 грн. (двісті дванадцять гривень 03 копійки).

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.05.2015р.

Суддя С.М. Морозов