ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.05.15р. Справа № 904/2170/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хадо-Технологія", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД", м. Дніпропетровськ

про стягнення 54 125,07 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Денішенко О.Ю. - представник (дов. б/№ від 14.04.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „ХАДО-ТЕХНОЛОГІЯ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Публічного акціонерного товариства „ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" про стягнення заборгованості за договором підряду № від 25.09.2013 в розмірі 54 125,07 грн., з яких 37 872,00 грн. основний борг, 1 477,00 грн. пеня, 13 468,71 грн. інфляційні втрати, 1 307,36 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором підряду № від 25.09.2013, в частині повного та своєчасного розрахунку за виконані роботи.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 07.04.2015.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 07.04.2015 на 21.04.2015.

21.04.2015 представник відповідача подав заяву про розстрочку виконання рішення, в якій просить суд розстрочити виконання рішення строком на три місяці з оплатою рівними частинами до 30 числа кожного місяця.

Розгляд справи відкладався з 21.04.2015 на 13.05.2015.

22.04.2015 представник позивача подав клопотання з уточненим розрахунком, відповідно до якого інфляційні втрати за період з 10.01.2014 по 31.12.2014 становлять 8 496,77 грн., 3% річних за період з 10.01.2014 по 22.01.2015 становлять 1 173,88 грн., пеня за період з 10.01.2014 по 22.01.2015 становить 1 477,37 грн.

Суд, виходячи зі змісту даного клопотання, розцінює його як заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд прийняв заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

28.04.2015 представник позивача подав заперечення на відзив, в якому зазначає, що ним було нараховано відповідачу 3 % річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, та дія цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, в тому числі, які витікають з договору підряду.

12.05.2015 від представника відповідача через канцелярію суду надійшов належним чином оформлений відзив на позовну заяву, в якому просить суд застосувати спеціальний строк позовної давності стосовно пені відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України. Також відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з тим, що ст. 692 Цивільного кодексу застосовується лише до правовідносин пов'язаних з купівлею-продажем, а між сторонами укладено договір підряду.

Відповідач у судові засідання, призначені для розгляду справи, явку свого повноважного представника не забезпечив. Був належним чином повідомлений про дату та місце судового засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.05.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю „ХАДО-ТЕХНОЛОГІЯ" (підрядник) та Публічним акціонерним товариством „ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" (замовник) було укладено договір підряду № 560131643 (а.с.9).

Відповідно до пункту 1.1 договору підрядник приймає на себе виконання робіт по капітальному ремонту КПЦ - обробка геомодифікованими складами вузлів колесопрокатного стану тих, що піддаються підвищеним навантаженням, у об'ємі згідно до затвердженого технічного завдання, а замовник зобов'язується прийняти і сплатити виконані роботи відповідно до протоколу узгодження договірної ціни.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що роботи виконуються з матеріалів підрядника.

Згідно з пунктом 2.1 договору сума договору складає 36 925,20 грн. без ПДВ (з них: вартість матеріалів - 30 771,00 грн. без ПДВ), окрім того ПДВ 7 385,04 грн. Всього сума договору складає 44 310,24 грн.

Пунктом 4.1 договору встановлено, розрахунки за договором здійснюються в порядку перерахування замовником на розрахунковий рахунок підрядника вартості виконаних робіт протягом 60 календарних днів після підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт, за наявності рахунку і податкової накладної.

На виконання умов договору, позивач виконав роботи на загальну суму 37 872,00 грн., що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт від 08.11.2013 (а.с.16), який підписаний обома сторонами та скріплений печатками підприємств.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № РR/ъ-000000012 від 08.11.2013 (а.с.18) та податкову накладну № 45 від 08.11.2013 на суму 37 872,00 грн. (а.с.19).

Відповідачем суму заборгованості у розмірі 37 872,00 грн. не оплачено, що є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Частиною 1 статті 853 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем були прийняті роботи та підписаний акт виконаних робіт без заперечень.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 4.1 договору, строк оплати за виконані роботи є таким, що настав 08.01.2014.

Станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості у повному обсязі від представників сторін не надійшло.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 37 872,00 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 5.2 договору за порушення термінів оплати робіт замовник сплачує підряднику пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несвоєчасно сплаченої суми.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано пеню за період з 10.01.2014 по 22.01.2015 у сумі 1 477,37 грн.

Представник відповідача подав клопотання про застосування строків спеціальної позовної давності відповідно до 258 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовується загальні та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлені цим Кодексом.

Отже, до майново-господарських зобов'язань, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь іншої сторони або утриматися від певної дії) має застосовуватися позовна давність, строки якої визначені Цивільним кодексом України.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, а саме, строк позовної давності починає спливати з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1 та 2 статті 258 Цивільного кодексу України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що строк оплати за виконані роботи настав 08.01.2014, а отже перебіг спеціальної позовної давності розпочався з 09.01.2014 і сплинув 10.01.2015, тоді як позивач звернувся із позовом до суду лише 17.03.2015 (про що свідчить вхідний штамп канцелярії суду на позовній заяві), тобто з пропуском річного строку позовної давності.

Таким чином, позивач звернувся із позовом в частині стягнення пені за межами річного строку від моменту виконання зобов'язання відповідачем за договором підряду. Отже сплив строк спеціальної позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі. Клопотання про поновлення строку спеціальної позовної давності позивач не подав. Про поважні причини пропуску строку не зазначив. За таких обставин сплив строку спеціальної позовної давності є підставою для відмови у позові в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1 477,37 грн. не підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано 3% річних за період з 10.01.2014 по 22.01.2015 у сумі 1 173,88 грн. та інфляційні втрати за період з 10.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі 8 496,77 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд не приймає заперечення відповідача, оскільки 3 % річних та інфляційні втрати позивачем були нараховані на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, а дія цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, в тому числі, які витікають з договору підряду.

Крім того, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з врахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Перевіривши розрахунок позивача, судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 173,88 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8 496,77 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про розстрочку виконання рішення строком на три місяці з оплатою рівними частинами до 30 числа кожного місяця, суд зазначає наступне.

Заява обґрунтована тим, що відповідач у зв'язку з нестабільною та складною політичною ситуацією в країні знаходиться у скрутному становищі через те, що 60 % ринку збуту продукції відповідача відбувалося на території Російської Федерації та на сьогоднішній день споживачі відмовляються від своїх замовлень. Відповідач зазначає, що за підсумками 2014 року він є збитковим підприємством та згідно балансу станом на 31.12.2014 сума дебіторської заборгованості складає 3 297 350,00 грн.

Пунктом 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду відповідач послався на обставини (нестабільність та складність політичної ситуації), які рівноцінно впливають, як на позивача, так і на відповідача. Позивач та відповідач знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності. Що стосується іншої причини (відмова від замовлень споживачів з Російської Федерації), то відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували викладене. За таких обставин, розстрочка виконання рішення суду призведе до надання переваг відповідачу у порівнянні з позивачем за відсутності для цього підстав.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав достатніх доказів неможливості чи утруднення на даний час виконання рішення суду, відсутності активів для виконання рішення суду та реальної загрози зупинення господарської діяльності у зв'язку з виконанням рішення суду, винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов'язує можливість надання відстрочки виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочку виконання рішення.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" (49081, м. Дніпропетровськ, вул.. Столєтова, 21; ідентифікаційний код 05393116) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „ХАДО-ТЕХНОЛОГІЯ" (61103, м. Харків, пров. 23 Серпня, 4; ідентифікаційний код 31233443) - 37 872,00 грн. основний борг, 1 173,88 грн. 3% річних, 8 496,77 грн. інфляційні втрати та 1 771,94 грн. судовий збір, про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 13.05.2015.

Суддя Я.С. Золотарьова