ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р.Справа № 923/1882/14
Одеській апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Мирошниченко М. А.( суддя - доповідач), Воронюка О.Л. та Лашина В.В.,

(склад судової колегії сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями)

при секретарі судового засідання - Станковій І.М.

за участю представників:

ОСОБА_4 - ОСОБА_5.(на підставі доручення),

ПАТ ХОП фірма "Взуття"- Чертков О.В.(на підставі доручення),

ТОВ "Рент Сервіс груп" - не з'явився ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_4, на рішення господарського суду Херсонської області від 12.03.2015 р. по справі № 923/1882/14 за позовом ОСОБА_4, до Публічного акціонерного товариства Херсонське обласне підприємство фірма "Взуття" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Сервіс груп", про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИЛА:

23.12.2014 р. ОСОБА_4 (далі-позивач) звернувся до господарського суду Херсонської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Херсонське обласне підприємство фірма "Взуття" (далі-відповідач-1 або ПАТ) про визнання недійсними договорів оренди нежитлового приміщення та майна:

- № 13 від 31.12.2011р. з додатковою угодою № 1 від 31.12.2012р.

- № 24 від 31.12.2013р.

Позивач, зазначив, що вищевказані договори оренди укладено ПАТ з порушенням процедури укладення значних угод, принципу розумності, внаслідок чого ПАТ недоотримає прибуток, а позивач, в свою чергу, не отримує дивіденди, та не може скористатись правом на обов'язковий викуп акцій, що порушило його корпоративні права та законні інтереси як акціонера ПАТ. В обґрунтування заявлених вимог позивач, послався на рішення Конституційного суду України справа № 1-10/2004 від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, ст. ст. 20, 207 ГК України, ст. 25, ч. 1 ст. 50, ч. 3, ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 232 ЦК України. (а.с. 2-6)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 24.12.2014р.(суддя Ємленіновою З.І.) за вказаним позовом порушено провадження у справі № 923/1882/14. (а.с. 1)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 29.12.2014 р. суддею Остапенко Т.А. справу № 923/1882/14 прийнято до свого провадження. (а.с. 41)

20.01.2015 р. позивач до місцевого господарського суду надав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Сервіс груп». (а.с. 46)

21.01.2015 р. відповідач-1 (ПАТ) до господарського суду першої інстанції надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав з наступних підстав: позивач не надав та не уточнив які саме його порушено інтереси, через укладення оспорюваних договорів; 27.04.2012 р. за результатами проведення загальних зборів акціонерів прийнято рішення про попереднє схвалення значних правочинів, які можуть вчинятися протягом року; крім того відповідач-1 послався на протокол № 1 загальних зборів акціонерів від 27.04.2012 р. про продовження дії договору № 13 від 31.12.2011 р., аналогічне рішення прийнято на чергових загальних зборах акціонерів від 26.04.2013 р., на позачергових загальних зборах акціонерів 28.11.2014 р. прийнято рішення про схвалення обох оспорюваних правочинів.

В обґрунтування своєї позиції відповідач-1 послався на Постанову № 13 від 24.10.2008 р. Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», інформаційний лист Вищого господарського суду України від 24.11.2011 р. № 01-06/1642/2011 «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"» та в пункті 4 розділу «Спори, що виникають із корпоративних правовідносин» Висновків Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за 2010-2011р.р. (а.с. 59-61)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 22.01.2015 року суд залучив до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Рент Сервіс груп" в якості другого відповідача (далі відповідача-2 або ТОВ). (а.с. 156)

05.02.2015 р. позивач до місцевого господарського суду надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що приховуючи від позивача підписання зазначених угод, згідно яких відповідач-2 отримав дохід від суборенди в 3 рази більше ніж власник майна-відповідач-1, із-за чого у відповідача-1 не збільшилися активи, а тим паче ускладнилося фінансове становище, чим було нанесено збитки позивачу. Крім того позивач зазначив, що доказом нерозумності поведінки відповідача-1 є також лист позивача № 20 від 17.11.2014 року, яким надавалася пропозиція відповідачу-1 передати в оренду позивачу 5000 кв. м нерухомого майна відповідача-1 по ціні 20 грн. за 1 кв. м, але відповідач-1, листом № 62 від 01.12.2014 року відмовив позивачу, тобто відмовився від отримання додаткового прибутку у сумі 840000,00 (вісімсот сорок тисяч) гривень. (а.с. 159-162)

09.02.2015 р. відповідач-2 (ТОВ) до місцевого господарського суду надав відзив на позов, в якому зазначив, що стосується недійсності укладених договорів, то слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На думку відповідача-2, у даному випадку слід виходити з положень ЦК. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Договори, які оскаржує позивач, відповідають вимогам законодавства, які ставляться до такого виду договорів, тобто, погоджені всі істотні умови договору оренди.

Крім того Відповідач-2 зазначив, що посилання позивача на порушення ч. 2 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" (щодо затвердження значних угод), не відповідають дійсності. Так, на чергових загальних зборах акціонерів від 27.04.2012 р. прийнято рішення про попереднє схвалення значних правочинів які можуть вчинятися протягом року.

Загальними зборами визначено критерії правочину: "Договори оренди майна граничною сукупною вартістю 455 000,00 грн". Отже, при перевищенні повноважень представника особа, яку він представляв, може або схвалити дії такого представника, або відмовитися від їх схвалення. ПАТ(відповідач-1) на позачергових загальних зборах акціонерів схвалила значні правочини. Незгода з рішенням загальних зборів окремим акціонером не є підставою для визнання правочину недійсним. (а.с. 164-166)

09.02.2015 відповідачем-1 до суду першої інстанції надані пояснення, в яких зазначено, що на протязі 2012-2014 р. р. акціонери не приймали рішення про виплату дивідендів. В силу приписів ч. 3 ст. 30 та п. п. 12, 15 ч. 2 ст. 33, 42 Закону України «Про акціонерні товариства», що позивач самостійно не може вплинути на прийняття рішення про розподіл прибутку. (а.с. 185-186)

Рішенням господарського суду Херсонської області від 12.03.2015 року (повний текст складено та підписано суддею Остапенко Т.А. 16.03.2015 р.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд послався на те, що зміст оспорюваних договорів та порядок їх укладання відповідають і здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства України, в т.ч. Закону України "Про акціонерні товариства", і вони (договори) не порушують прав позивача як акціонера ПАТ. (а.с. 238-241)

Не погоджуючись з прийнятим рішенням судом першої інстанції, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування цієї позиції скаржник зазначив, що місцевий господарський суд під час розгляду справи не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, та не надав належної оцінки зазначеним доводам викладеним у позовній заяві. При цьому скаржник посилається на приписи норм чинного законодавства України та судову практику з подібних спорів.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.03.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.05.2015 р. об 11:00 год. у складі суддів Мирошниченко М.А. (головуючий), суддів Воронюка О.Л. та Лашина В.В., про що учасники процесу, згідно ст. 98 ГПК України, були повідомлені належним чином.

07.05.2015р. до суду надійшов відзив відповідача-1 на апеляційну скаргу в якому він просив залишити скаргу без задоволення,а рішення місцевого суду - без змін.

08.05.2015р. до суду надійшов відзив відповідача-2 на апеляційну скаргу в якому він просив залишити скаргу без задоволення,а рішення місцевого суду - без змін.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представник відповідача -2 (ТОВ "Рент Сервіс груп") в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи,клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, про причини свого нез'явлення суд не повідомив.

Враховуючи вказані обставини та думку інших учасників процесу колегія суддів прийняла рішення про розгляд справи за відсутністю представника ТОВ "Рент Сервіс груп".

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях наданих суду підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі і просив рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсягу.

Представник відповідача - 1 в усних поясненнях наданих суду просив суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглядаючи відповідно до приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 є Публічним акціонерним товариством, а відтак у своєї діяльності, зокрема при укладанні будь-яких договорів (правочинів) він повинен керуватись не тільки загальними нормами зобов'язального права встановленими ЦК і ГК України та іншими законодавчими та нормативними актами, а й приписами (нормами) Закону України «Про акціонерні товариства».

Матеріали справи свідчать, що позивач є акціонером відповідача-1 і власником 520786 простих іменних акцій, бездокументарної форми, з часткою 28,43% у статутному капіталі товариства. (а.с. 11)

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідачу-1 на праві власності належить нерухоме майно - комплекс за адресою АДРЕСА_1. (а.с. 206-209)

Матеріали справи свідчать, що 31 .12. 2011 року між Відповідачем-1 (орендодавець), в особі голови правління Волкової Олени Всеволодівни, яка діяла на підставі статуту, та Відповідачем -2 (орендар) в особі директора Косих Любов Миколаївни, що діяла на підставі статуту, було укладено договір оренди нежитлового приміщення та майна.

Відповідно до п. 1.1. орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення та майно, що розташоване на території комплексу за адресою АДРЕСА_1 для здійснення господарської діяльності. Приміщення надається для використання орендарем у підприємницькій діяльності.

Пунктом 2.3.2. договору орендар за згодою орендодавця може передавати орендоване приміщення (його частину), та майно в суборенду іншим особам.

Орендар за користування приміщенням та майном сплачує орендну плату, розмір якої становить 30000 грн. на місяць.

Термін дії договору встановлено до 30.06.2012 року, якщо за 1 місяць до спливу строку договору жодна із сторін письмово не заявила про небажання продовжувати договір, то договір вважається продовженим на тих самих умовах та на той же строк.

Орендоване нежитлове приміщення передане за актом приймання-передачі приміщень № 1 від 31.12.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи додатковою угодою від 31.12.2012 року № 1 до договору оренди від 31 грудня 2011 року сторони продовжили строк дії договору до 31 грудня 2013 року.

Крім того матеріали справи свідчать,що 31 .12. 2013 року між Відповідачем -1 (орендодавець) та Відповідачем -2 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення та майна № 24.

Відповідно до п. 1.1. орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення та майно, що розташоване на території комплексу за адресою АДРЕСА_1 для здійснення господарської діяльності.

Пунктом 3.1.2. договору орендар за згодою орендодавця може передавати орендоване приміщення (його частину), та майно в суборенду іншим особам.

Орендар за користування приміщенням та майном сплачує орендну плату, розмір якої становить 30000 грн. на місяць.

Орендоване нежитлове приміщення та майно передане за актом приймання-передачі (додаток № 2 до Договору) від 31.12.2013 року.

Саме визнання недійсними вищевказаних договорів оренди і додаткової угоди є предметом цього спору.

З матеріалів справи вбачається і ці обставини встановив місцевий суд, що 27.04.2012 р. на чергових загальних зборах акціонерів Відповідача-1 було прийнято ухвалено рішення про попереднє схвалення значних правочинів, які можуть вчинятись протягом року, зокрема договори оренди майна, гранична сукупна вартість яких 455000 грн., а також продовжено дію договору оренди майна № 13 від 31.12.2011 року, укладеного до дати проведення Загальних зборів, на строк не більше 30 місяців на тих самих умовах з можливістю коригування ціни договору (питання 12 порядку денного протокол № 1 від 27.04.2012 року).

26.04.2013 року на чергових загальних зборах акціонерів Відповідача-1 прийнято рішення про попереднє схвалення значних правочинів, які можуть вчинятись протягом року, зокрема договори оренди майна, гранична сукупна вартість яких 455000 грн. (питання 10 порядку денного протокол №1 від 26.04.2013 року).

Матеріали справи свідчать, що 28.11.2014року на позачергових загальних зборах акціонерів Відповідача-1 ухвалено рішення про схвалення значних правочинів, укладених ВАТ ХОП фірма "Взуття" протягом 2012-2014 років в ході поточної господарської діяльності: договору оренди нежитлового приміщення та майна № 13 від 31.12.2011 року з додатковою угодою до нього № 1 від 31.12.2012 року, договору оренди нежитлового приміщення та майна № 24 від 31.12.2013 року (питання 23 порядку денного протокол від 28.11.2014).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач (з урахуванням уточнень і доповнень) посилається на те, що вищевказані договори оренди укладено ПАТ з порушенням процедури укладення значних угод, принципу розумності, внаслідок чого ПАТ недоотримає прибуток, що привело до погіршення фінансового стану ПАТ і знецінення його акцій, а позивач, в свою чергу, не отримує дивіденди, та не може скористатись правом на обов'язковий викуп акцій, що порушило його корпоративні права та законні інтереси як акціонера ПАТ.

Згідно приписів ст. 215 ЦК України, на яку посилався позивач у позові, підставою для визнання правочину, в тому числі договору, недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього кодексу. Стаття 203 ЦК України регламентує вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Вказані вище частини цієї статті встановлюють, що:

- зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства(ч.1);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); - волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі (ч.3);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5);

- правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Звертаючись до суду з позовом про визнання оспорюваних договорів недійсними позивач, на думку колегії суддів, у порушення приписів ст. 33 ГПК України, не довів, які саме з вищезазначених приписів порушили сторони (сторона) при укладанні цих договорів і яким актам цивільного права суперечить цей договір.

Водночас змістовний аналіз умов вищевказаних договорів надає можливість зробити висновок, що вони містять всі істотні умови притаманні цьому виду договорів, відповідають і не суперечать вимогам які пред'являються чинним законодавством, зокрема нормам ЦК і ГК України, до таких договорів.

Крім того, колегія суддів вважає, що пославшись у позові, як на підставу визнання оспорюваних договорів недійсними, на ст.232 ЦК України, позивач також у порушення приписів ст.33 ГПК України, не довів будь-якими належними доказами факт зловмисної домовленості між відповідачами при укладанні цих договорів.

Колегія суддів оцінюючи доводи позивача (скаржника) та висновки місцевого суду також звертає увагу на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції оцінка ринкової вартості майна, переданого в оренду відповідачем-1 не проводилась, а тому ухвалення рішення про попереднє схвалення значних правочинів Загальними зборами відбувалось за процедурою, передбаченою абз. 3 ч. 2 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", тобто враховуючи балансову вартість майна.

Приймаючи до уваги що в подальшому, загальними зборами товариства схвалено оспорюванні договір оренди нежитлового приміщення та майна №13 від 31.12.2011 року з додатковою угодою до нього № 1 від 31.12.2012 року, договір оренди нежитлового приміщення та майна № 24 від 31.12.2013 року (питання 12 порядку денного протокол № 1 від 27.04.2012 року, питання 23 порядку денного протокол від 28.11.2014 року), а зазначені рішення Загальних зборів чинні на момент ухвалення судового рішення, то відсутні підстави для визнання недійсними договорів оренди нежитлового приміщення та майна з підстав порушення процедури укладення значних правочинів, тобто процедури встановленої Законом України "Про акціонерні товариства"

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду, про те що посилання позивача на нерозумність положень договорів оренди нежитлового приміщення та майна щодо розміру орендної плати, у порушення приписів ст. 33 ГПК України належними і допустимими доказами ним не доведені.

Відмова відповідача-1 від пропозиції позивача на укладення договору оренди нежитлового приміщення та майна з орендною платою вищою, ніж в оспорюваних договорах, укладених між відповідачами, на переконання колегії суддів, також не доводить нерозумність зазначеного положення договору, оскільки ця пропозиція,як вірно встановлено місцевим судом була направлена відповідачу-1 лише 17 листопада 2014 р., тобто після укладання спірних договорів, які були в укладені 2011-2013 роках.

На переконання колегії суддів місцевий суд обґрунтовано, з урахування правової позиції викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України, від 24.10.2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", не прийняв до уваги доводи позивача про погіршення фінансового стану відповідача-1, як наслідок укладення оспорюваних угод з порушенням принципу розумності, оскільки акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства.

Доводи позивача про те, що спірними договорами порушено його корпоративні права, оскільки нерозумність положень оспорюваних договорів про розмір орендної плати, призвело до зменшення прибутку, погіршення фінансового стану товариства і, як наслідок, - неможливості одержання позивачем дивідендів протягом 2009-2013 років, не приймаються до уваги, оскільки зазначене твердження позивача спростовується наявними у справі доказами, а саме: протоколами загальних зборів акціонерного товариства від 27.04.2012 р., 26.04.13р., 28.11.2014 р. на яких розглянуто питання про розподіл прибутку, однак рішення про виплату дивідендів не ухвалювалось.

Також, обґрунтовуючи порушення корпоративних прав, позивач послався на те, що відповідачем-1 питання про укладення значних правочинів (оскаржуваних договорів) не виносилось на розгляд загальних зборів товариства, а тому позивач був обмежений в реалізації права на обов'язковий викуп акціонерним товариством його голосуючих акцій.

Проте як вірно встановив та зазначив місцевий суд, передчасним є звернення позивача за захистом права вимоги обов'язкового викупу акцій за відсутністю рішення загальних зборів про вчинення значного правочину, доказів реєстрації акціонера для участі у загальних зборах та результатів голосування.

Підсумовуючи вищевикладені встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 22.03.2012р. Про судове рішення" рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість .

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду відповідно до вимог статті 43 ГПК України ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду, а відтак підстав передбачених ст.104 України для його скасування не вбачає.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 12.03.2015 р. по справі № 923/1882/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 на зазначене рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено і підписано 12.05.2015 р.

Суддя-доповідач Мирошниченко М. А.

Судді: Воронюк О.Л.

Лашин В.В.