ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Справа № 910/18322/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівЧернова Є.В., Цвігун В.Л.,
за участю представників:
позивача -Іщенко Ю.В.,
відповідача-Сергієнко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ЖБК "Локомотив-10"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 09.12.2014
у справі№910/18322/14
за позовомПАТ "АК "Київводоканал"
доЖБК "Локомотив-10"
про стягнення 186358,74 грн.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 27.10.2014 (суддя Спичак О.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2014 (судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І., Шапран В.В.), позов задоволено частково - на підставі ст.ст.193,230,232 ГК України, ст.ст.526,530,549,610,611,612,625,901,903 ЦК України та ч.2 ст.22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" стягнуто з ЖБК "Локомотив-10" на користь ПАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" 59845,87 грн. заборгованості за надані комунальні послуги, 3888,87 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 2668,65 грн., 38,03 грн. пені та 5984,59 грн. штрафу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності.

ЖБК "Локомотив-10" у поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати в частині задоволених позовних вимог, передати справу в цій частині позову на новий розгляд до господарського суду м.Києва, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме ч.2 ст.19 Конституції України, ст.ст.526,530,625,903 ЦК України та ст.ст.1,42,33,34,43 ГПК України. Зокрема, скаржник, зважаючи на реєстр дебетових повідомлень (а.с.3-9 том 2), згідно якого відповідачу надсилалися позивачем платіжні-вимоги-доручення лише за період з 24.04.2013р по 23.04.2014р., вважає, що право позивача на оплату вартості послуг за попередній період (серпень 2010р.-березень 2013р.) не було порушено, оскільки не настав передбачений п.3.4 договору строк виконання відповідачем зобов'язань за цей період. При цьому, суд помилково взяв до уваги надані позивачем акти про зняття показань з водолічильників (а.с.114-125 том 1), які підписані позивачем і КП УЖГ Дарницького району м.Києва (ЖЕК-202 та ЖЕД-201), тобто не стосуються ЖБК "Локомотив-10". Заявник також вказує на недоведеність належними доказами обсягів стоків гарячої води з причин недоведеності обсягів споживання ним холодної води, яка йде на підігрів.

Колегія суддів, перевіривши в межах вимог касаційної скарги (в частині стягнення 59845,87 грн. основного боргу, 3888,87 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 2668,65 грн., 38,03 грн. пені та 5984,59 грн. штрафу) фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова - скасуванню в частині задоволених позовних вимог з передачею справи в цій частині позову на новий розгляд до господарського суду м.Києва з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив того, що:

21.05.2002р. між ВАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал", правонаступником якого є ПАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" (позивач, постачальник), та ЖБК "Локомотив-10" (відповідач, абонент) укладено договір №00632/4-02 на послуги водопостачання та водовідведення (далі - договір), відповідно до п.1 якого позивач зобов'язався надавати відповідачу послуги з постачання питної води та водовідведення, а відповідач - розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994р. №65 (далі - Правила).

Згідно з п.2.1 договору постачальник зобов'язаний: забезпечувати постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82; приймати каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимі концентрації шкідливих речовин.

Пунктом 2.2 договору сторони узгодили, що абонент зобов'язаний: сплачувати вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до цього договору; щоквартально представляти перелік об'єктів, в тому числі субабонентів, яким подається вода (приймаються стоки) у відповідності з вимогами правил; відповідати за збереження водолічильників, водомірних вузлів, з'єднань на водомірних вузлах та санітарний стан приміщення водомірного вузла; мати резерв водолічильників для негайної заміни вибувших із ладу приладів. Типорозмір нового лічильника встановлюється постачальником; при зміні своїх реквізитів повідомляти про це постачальника у семиденний термін.

Відповідно до п.2.3 договору абонент в кінці кожного місяця направляє до постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією, відповідно з додатком №1 даного договору, щодо об'єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення), за останній місяць, для проведення звірки розрахунків з постачальником та підписання відповідного акту. Інформація повинна бути надана у такому розрізі: заборгованість мешканців, на власні потреби, орендарів і субабонентів, що фінансуються з районного і міського бюджетів, інших орендарів, і субабонентів, за холодну воду для приготування гарячої води, субсидії ветеранам ВВВ, пільги учасникам ліквідації на ЧАЕС, різницю в тарифах.

Згідно п.п.3.1,3.3 договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника та інших способів визначення об'ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності з п.21.2 Правил.

Відповідно до п.3.4 договору абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи.

Умовами п.3.5 договору сторони погодили, що абонент у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи направити повноважного представника з обґрунтованими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом.

Позивач зазначив, що за договором №00632/4-02 згідно облікових даних, а саме: актів про зняття показників з приладу обліку, дебетово-інформаційних повідомлень, реєстрів дебетових повідомлень, що підтверджують виставлення рахунків до банківської установи відповідача, останньму було надано послуг з водопостачання та водовідведення у період з 01.08.2010р. по 30.04.2014р. на суму 476128,10 грн. Проте, вартість наданих відповідачу послуг з водопостачання та водовідведення у період з 01.08.2010р. по 30.04.2014р. на суму 476128,10 грн. оплачені останнім лише частково, на суму 310668,05 грн., тоді як вартість наданих послуг на суму 157413,03 грн. відповідачем не оплачена. В зв'язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 157413,03 грн. за період з 01.08.2010р. по 30.04.2014р.

В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач просив суд застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період прострочення з 01.08.2010р. по серпень 2011р.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи те, що позивач 29.08.2014 р.звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з 01.08.201р. по 30.04.2014р., тобто перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості починається з 29.08.2011 р., суд дійшов висновку, що заява відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню. Беручи до уваги вищенаведене, суд розглядав позовні вимоги про стягнення заборгованості в межах загального (трьохрічного) строку позовної давності, тобто за період з 29.08.2011р. по 30.04.2014р.

Відповідач є споживачем послуг з постачання питної води та водовідведення і відносини між сторонами щодо постачання питної води (в тому числі для використання потреб гарячого водопостачання) та водовідведення виникли на підставі укладеного між сторонами договору №00632/4-02 від 21.05.2002, за яким відповідач зобов'язався сплачувати надані позивачем послуги з постачання питної води та приймання каналізаційних стоків.

Враховуючи, що відповідачем не спростовано обставини щодо часткової оплати вартості наданих позивачем послуг, господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають частковому задоволенню в сумі 59845,87 грн.

У зв'язку з простроченням виконання зобов'язань з оплати за послуги, надані за договором, позивач просить стягнути з відповідача 7142,20 грн. інфляційних нарахувань та 3% річних у сумі 5803,79 грн..

Відповідно ч.2 до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, враховуючи умови договору, а також факти прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання та порушення погодженого сторонами порядку розрахунків, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме інфляційні втрати у сумі 3 888,87 грн., 3% річних у сумі 2668,65 грн.

Крім того, в зв'язку з простроченням виконання зобов'язань з оплати за послуги, надані за договором, позивач просить стягнути з відповідача 258,41 грн. пені та 15741,31 грн. штрафу.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2 договору передбачено відповідальність відповідача у вигляді сплати пені за несвоєчасну оплату послуг в розмірі подвійної ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, за кожний день прострочення платежу.

Здійснивши перерахунок суми пені, враховуючи умови договору, прострочення відповідачем грошового зобов'язання та погоджений сторонами порядок розрахунків, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню у сумі 38,03 грн.

Відповідно до п.4.1 договору за безпідставну відмову від оплати наданих послуг відповідач сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від несплаченої суми.

Здійснивши перерахунок суми штрафу, враховуючи умови договору, прострочення відповідачем грошового зобов'язання, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню у сумі 5984,59 грн.

Колегія відхиляє твердження скаржника про взяття судом першої інстанції до уваги надані позивачем акти про зняття показань з водолічильників (а.с.114-125 том 1), які підписані позивачем і КП УЖГ Дарницького району м.Києва (ЖЕК-202 та ЖЕД-201), тобто не стосуються ЖБК "Локомотив-10", оскільки, по-перше, вказані акти як такі, що помилково були долучені позивачем до матеріалів справи разом з належними актами (а.с.91-113 том 1), не враховувалися та не могли враховуватися судом про розгляді спору по суті. По-друге, заявник у поданій касаційної скарзі визнає той факт, що в актах, складених за участю КП УЖГ Дарницького району м.Києва (ЖЕК-202 та ЖЕД-201), вказується нульовий обсяг спожитої води, що само по собі ніяким чином не може вплинути на правильність здійснених позивачем розрахунків обсягів води, спожитої відповідачем, та вартості наданих послуг з водопостачання та водовідведення.

Також не заслуговують на увагу твердження заявника про недоведеність належними доказами обсягів стоків гарячої води з причин недоведеності обсягів споживання ним холодної води, яка йде на підігрів, оскільки як апеляційний суд, так і позивач у запереченнях на касаційну скаргу, з врахуванням умов п.3.5 договору на послуги водопостачання та водовідведення від 21.05.2001 №00632/4-02, правильно зазначили, що у передбачений 5-денний термін з дня подачі постачальником платіжних документів до банку, відповідач у встановлений договором спосіб не виявив незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, в зв'язку з чим, дані позивача з цього приводу вважаються прийнятими відповідачем.

Проте, касаційна інстанція не може погодитися з передчасними висновками судів в частині задоволених позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів ч.2 ст.22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" та п.5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.105 ГПК України у постанові мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст.901 та ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В свою чергу, нормами ч.1 ст.19 та п.5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п.3.4 договору на послуги водопостачання та водовідведення від 21.05.2001 №00632/4-02 абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи.

Таким чином, сторони досягли згоди щодо настання у споживача обов'язку по оплаті послуг протягом 5-ти днів з моменту надання платіжних документів до банку.

В порушення вимог ст.ст.43,84, ГПК України судом першої інстанції залишено поза увагою поданий позивачем реєстр дебетових повідомлень за період з 02.08.2011р. по 30.04.2014р. (а.с.3-9 том 2) та не надано належної правової оцінки п.3.4 договору від 21.05.2001 №00632/4-02, внаслідок чого не було досліджено тих істотних обставин, чи настав для відповідача обов'язок по оплаті вартості послуг з водопостачання та водовідведення за період з 29.08.2011р. по 17.03.2013р., тобто в частині вимог, заявлених в межах позовної давності, та в яких обсягах та в якій сумі відповідні послуги надавалися у вказаний період.

В свою чергу, ст.ст.101,105 ГПК України суд апеляційної інстанції не спростував доводи апелянта (відповідача) про те, що, з огляду на вищезгаданий реєстр дебетових повідомлень, згідно якого відповідачу надсилалися позивачем платіжні-вимоги-доручення, що охоплювали період нарахування заборгованості з 18.03.2013р по 18.04.2014р., право позивача на оплату вартості послуг за попередній період (з серпня 2010р. по березень 2013р.) не було порушено, оскільки не настав строк виконання відповідачем зобов'язань за цей період. При цьому, судами не було відхилено відповідний контррозрахунок заявника.

Відтак, суди попередніх інстанцій, належним чином не розмежувавши стягувану суму заборгованості (59845,87 грн.) по періодам її виникнення, передчасно дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Що стосується позовних вимог про стягнення 3888,87 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 2668,65 грн., 38,03 грн. пені та 5984,59 грн. штрафу, які мають похідний характер від позовних вимог про стягнення основного боргу, то справа в цій частині позову також підлягає передачі на новий розгляд.

Отже, наведене вище вимагає від суду касаційної інстанції встановлювати фактичні обставини справи, зокрема, щодо наявності чи відсутності заборгованості за послуги, надані в період з 29.08.2011р. по 17.03.2013р., її розміру, настання чи ненастання строку оплати надаваних послуг, що безумовно виходить за межі перегляду справи в порядку касації (ч.2 ст.1117 ГПК України) та є підставою для скасування оскаржуваної постанови і передачі справи на новий розгляд до апеляційного господарського суду у зв'язку з неповним встановленням та з'ясуванням ним обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до п.3 ст.1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що вищезгадані порушення норм процесуального права (ст.ст.43,84,101,105 ГПК України), які унеможливили достеменне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені судами попередніх інстанцій, колегія вбачає достатні правові підстави для задоволення скарги шляхом скасування рішення та постанови в частині задоволених позовних вимог про стягнення 59845,87 грн. основного боргу, 3888,87 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 2668,65 грн., 38,03 грн. пені та 5984,59 грн. штрафу з передачею справи в цій частині позову на новий розгляд до господарського суду м.Києва.

Правомірність відмови у задоволенні решти позовних вимог не є предметом даного касаційного оскарження, в зв'язку з чим законність та обґрунтованість судових рішень в цій частині касаційною інстанцією не перевіряється виходячи з меж перегляду справи в порядку касації.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ЖБК "Локомотив-10" задовольнити.

Рішення господарського суду м.Києва від 27.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 у справі №910/18322/14 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 59845,87 грн. основного боргу, 3888,87 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 2668,65 грн., 38,03 грн. пені та 5984,59 грн. штрафу з передачею справи на новий розгляд в цій частині позову до господарського суду м.Києва.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун