РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015Справа № 910/9142/14

За позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Київська Русь»

До Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій»

Про стягнення 1 516 663,53 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Степаненко Ю.М. - по дов. № 117 від 20.03.2015

від відповідача Тинна Д.С. - по дов. № б/н від 08.08.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства Банк «Київська Русь» до Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» про стягнення 1 516 663,53 грн. з них: 1 110 708,25 грн. сума несплачених відсотків за користування кредитом, 10 861,39 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків, 181 093,75 грн. пені за порушення строків розрахунків, 71 250,00 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 142 750,14 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору № 905-20/6-1 від 24.01.2006.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/9142/14 від 30.07.2014 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Київська Русь» 1 110 708,25 грн. заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, 71 250,00 грн. інфляційних втрат, 142 750,14 грн. - 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язань з повернення кредиту та 26 494,17 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва № 910/9142/14 від 30.07.2014 відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/9142/14 від 01.12.2014 рішення Господарського суду міста Києва № 910/9142/14 від 30.07.2014 залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 та рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2014 у справі № 910/9142/14 відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду України № 910/9142/14 від 11.02.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 у справі № 910/9142/14 скасовано, справу передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Матеріали справи № 910/9142/14 були отримані Господарським судом міста Києва 18.02.2014 та згідно автоматизованої системи документообігу суду передані на новий розгляд судді Сіваковій В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2015 справу призначено до розгляду на 12.03.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/9142/14 від 12.03.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконання сторонами вимог ухвали від 20.02.2015, розгляд справи був відкладений на 31.03.2015.

Позивач в судовому засіданні 31.03.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 31.03.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, з підстав викладених у письмових поясненнях поданих до відділу діловодства суду 31.03.2015.

В судовому засіданні 31.03.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.04.2015.

Відповідачем 14.04.2015 до відділу діловодства суду подано клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів та про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/9142/14 на 15 днів.

В судовому засіданні 14.04.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 28.04.2015.

В судовому засіданні 28.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.01.2006 між Акціонерним банком «Київська Русь», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Банк «Київська Русь» (Банк, позивач) та Закритим акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій» (Позичальник, відповідач) було укладено кредитний договір № 905-20/6-1 (далі - кредитний договір).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит в сумі 1 000 000,00 грн. строком з 24.01.2006 по 24.01.2008 зі сплатою 20% річних.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Між сторонами були підписані договори про внесення змін до кредитного договору, а саме від 07.06.2007, від 22.11.2007, від 31.01.2008, від 01.07.2008 та від 21.11.2008.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору в редакції договору про внесення змін до договору від 21.11.2008 Банк відкриває Позичальнику відкличну кредитну лінію в розмірі 3 780 000,00 грн. строком з 24.01.2006 по 24.05.2010 зі сплатою з 01.12.2008 - 21 % річних, з 01.01.2009 - 23 % річних.

У відповідності до умов кредитного договору з урахуванням договорів про внесення змін до кредитного договору відсоткову ставку встановлено з 24.01.2006 у розмірі 20,0 % річних, з 07.06.2007 - 18,0 % річних, з 01.07.2008 - 20,0 % річних.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору в редакції договору про внесення змін до договору від 22.11.2007 кредитна лінія відкрита строком по 24.05.2010.

Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі 4 340 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів, а саме № 71 від 25.01.2006, № 5030 від 12.06.2007, № 6578 від 12.07.2007, № 4366 від 23.11.2007, № 8969 від 28.11.2007 та № 9034 від 31.01.2008.

Згідно з п. 3.2. кредитного договору нарахування Банком відсотків за користування кредитом починається з дати перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку по день повного його погашення на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом. В розрахунку суми відсотків приймається 360 днів в році.

Відповідно до п. 3.3. кредитного договору відсотки за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно за період включно з 26-го числа попереднього місяця по 25-е число поточного місяця та сплачуються Позичальником щомісячно, до останнього робочого числа поточного місяця та одночасно з повним погашенням кредиту.

Відповідно до пункту 5.2.2. кредитного договору в редакції договору про внесення змін до кредитного договору від 22.11.2007 Позичальник зобов'язаний використати кредитні кошти на цілі, передбачені даним договором і повернути одержані кошти в строк не пізніше ніж 24.05.2010 згідно з графом зменшення кредитної лінії.

Згідно з п. 5.2.3. кредитного договору Позичальник зобов'язаний сплачувати Банку належні відсотки за користування кредитом згідно з пунктом 3.2., 3.3. та 3.4. даного договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 27.01.2006 було укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 193, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - майновий комплекс, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Якутська, 10.

Матеріали справи свідчать, що у зв'язку з невиконанням зобов'язання за кредитним договором Банк звернувся до суду за захистом порушеного права про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013 у справі № 5011-27/5037-2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Закритого акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 27.01.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 193, а саме, на нерухоме майно: майновий комплекс загальною площею 10 394,30 кв. м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Якутська, буд. 10, який належить Публічному акціонерному товариству «Завод будівельних конструкцій» для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в сумі 8 606 344,83 грн., з яких, зокрема:

- 2 375 000,00 грн. - основна заборгованість за кредитним договором № 905-20/6-1 від 24.01.2006;

- 999 727,79 грн. - відсотки за період з 01.06.2009 по 31.12.2011;

- 277 950,00 грн. - інфляційні нарахування за період з 01.06.2010 по 31.03.2012;

- 145 077,27 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 25.05.2010 по 12.04.2012;

- 37 416,78 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 13.04.2011 по 12.04.2012 за рахунок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, що визначена незалежним суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2014 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі № 5011-27/5037-2012, у зв'язку з фактично повним його виконанням.

Пунктом 3.4. кредитного договору визначено, що у випадку прострочення погашення кредиту, відсотки на суму кредиту нараховуються і за період прострочення до моменту погашення кредиту.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Пунктом 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що позичальник в порушення умов кредитного договору не виконував взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 1 110 708,25 грн. за період прострочення з 13.04.2012 по 14.04.2014.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені, інфляційних втрат, мотивуючи заяву тим, що строком виконання зобов'язання за кредитним договором є 24.05.2010, а позовна заява датована 24.04.2014, тобто позивач звернувся до суду з позовом за межами встановлених строків.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Факт невиконання відповідачем обов'язку з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором № 905-20/6-1 від 24.01.2006 є доведеним, а отже права та законні інтереси позивача є порушеними.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Положеннями ч. 2, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Позивач звертався до суду за захистом своїх порушених прав з позовом до відповідача про звернення стягнення боргу за кредитним договором, в тому числі відсотків за користування кредитом, на предмет іпотеки в межах строку, передбаченого ст. 257 Цивільного кодексу України, що свідчить про переривання строку та початок його перебігу заново, а отже строк позовної давності у даній справі за вимогою про стягнення боргу за відсотками не сплив.

Умовами кредитного договору (з врахуванням договору про внесення змін від 21.11.2008) встановлено обов'язок відповідача повернути кредит з нарахованими відсотками по 24.05.2010, при цьому відсотки нараховуються з 01.09.2009 - 23% річних.

Отже, з урахуванням п.п. 3.4., 5.2.3. кредитного договору, якими врегульовано порядок нарахування відсоткової ставки за користування кредитом, сторонами погоджено нарахування відсотків в розмірі 23% річних з 01.01.2009, та вказана відсоткова ставка діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, оскільки іншого розміру річної відсоткової ставки, ніж 23% річних сторони не погоджували.

З огляду на те, що умовами кредитного договору передбачено нарахування процентів до моменту фактичного повернення кредиту, позовна давність щодо стягнення процентів нарахованих за період з 13.04.2012 по 14.04.2014 на момент звернення з позовом до суду не сплинула, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу зі сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1 110 708,25 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов кредитного договору, у визначені строки оплату по сплаті процентів за користування кредитом не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Згідно з п. 8.1. кредитного договору за несвоєчасну сплату кредитних коштів та відсотків за користування кредитною лінією, Позичальник сплачує пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення.

Разом з цим, згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штраф, пеня) законом встановлена скорочена позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Оскільки позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 181 093,75 грн., нарахованої за період прострочення з 13.04.2012 по 12.10.2012, та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10 861,39 грн., нарахованої за період прострочення з 01.05.2012 по 31.10.2012, а звернувся з позовом до суду 14.05.2014 (штамп вхідної кореспонденції Господарського суду міста Києва), вимоги позивача про стягнення нарахованих сум пені не підлягають задоволенню, у зв'язку із спливом строку позовної давності.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті кредиту, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 71 250,00 грн. збитків від зміни індексу інфляції нарахованих за період з 13.04.2012 по 14.04.2014 та 142 750,00 грн. - 3% річних, нарахованих за період з 13.04.2012 по 14.04.2014.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до положень пунктів 3.4. та 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сум процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 71 250,00 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 142 750,00 грн. - 3% річних (за обґрунтованими розрахунками).

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Банк «Київська Русь» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» (03680, м. Київ, вул. Якутська, буд. 10, ) на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Київська Русь» (04071, м. Київ, вул. Хорива, буд. 11-А, ) 1 110 708 (один мільйон сто десять тисяч сімсот вісім) грн. 25 коп. боргу зі сплати відсотків за користування кредитом, 71 250 (сімдесят одна тисяча двісті п'ятдесят) грн. 00 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 142 750 (сто сорок дві тисячі сімсот п'ятдесят) грн. 14 коп. - 3% річних, 26 494 (двадцять шість тисяч чотириста дев'яносто чотири) грн. 17 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.04.2015.

СуддяВ.В.Сівакова